Ronald H. Balson

Sophie megmentése

RONALD H. BALSON

SOPHIE

MEGMENTÉSE

A mű eredeti címe:

Saving Sophie

Text copyright © 2015 by Ronald H. Balson

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

A kötetben szereplő üzleti jogi kifejezéseket

DR. SZOLNOKI GERGELY

lektorálta

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 611 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Feleségemnek, Monicának,

aki az én uszonyom és kormánylapátom

Köszönetnyilvánítás

Bár a Sophie megmentése fikció, igyekeztem a lehető legpontosabban ábrázolni a regényben szereplő helyszíneket és a kapcsolódó történelmi eseményeket. Izrael és a Közel-Kelet történelmét az Oszmán Birodalomtól napjainkig, amely igen összetett és részletgazdag, tömören próbáltam bemutatni, épp csak annyira, hogy kellő hátteret biztosítson a regényhez. Ebben egy jó barátom, David Pogrund segített, aki történész és az ügyvédtársam is egyben. Az ő iránymutatása és a rendelkezésre álló gazdag irodalom miatt bízom benne, hogy sikerült hitelesen ábrázolnom a környezetet, amelyben a karakterek eljátsszák a szerepüket.

Az al-Zahani család természetesen teljes mértékben kitalált, nem mintáztam őket sem hebroni, sem máshol élő, valós személyekről vagy családokról. Ugyanígy a főszereplők, akik az izraeli hírszerzésnek dolgoznak, a képzelet szüleményei. Azonban a Hadzs Amin al-Husszeini főmuftival kapcsolatos eseményeket pontosan írtam a regénybe, és számos forrás megerősíti őket, köztük azok a fényképek, amelyeken al-Husszeini Hitlerrel és különböző náci tisztekkel látható, amint seregszemlét tartanak a boszniai csapatoknál.

Hebront és Kirját Árbát olyannak festettem le, amilyennek láttam őket. Hálával tartozom Don Rabinovitznak, Jerachmiel Weissnak és a családjuknak, amiért elvittek az otthonukba és a közösségükbe. Nekik köszönhetően nemcsak a helyi történelmet ismerhettem meg, hanem azokat is, akik a világ e veszélyes zónáját az otthonuknak nevezik. Kedves, bátor és nagylelkű emberek.

Köszönettel tartozom Michael Turkenichnek, aki képesített izraeli idegenvezető, valamint az izraeli történelem és kultúra szakértője. Mike, aki korábban az Izraeli Védelmi Erők ejtőernyőse volt, megértette velem az egyes helyszínek vallási és történelmi jelentőségét, és életre is keltette őket. Keresztény tanulmányokból szerzett diplomát, és a zsidó, a muszlim meg a keresztény hatások keveredésével kapcsolatos meglátásai felbecsülhetetlen segítséget jelentettek a történet szövetének elkészítésében.

A barátomnak, Michael Jay Greennek, hawaii első számú védőügyvédjének is nagy hálával tartozom, amiért bemutatott a honolului jogi közösségnek, ahol néhány alkalommal volt szerencsém ügyvédként gyakorolni a szakmámat. A regényben megjelenő, chicagói és hawaii bírók, ügyészek ugyanakkor kitalált karakterek, és nem valós személyekről mintáztam őket.

Köszönöm a szerkesztőimnek, Jennifer Weisnak, Hilary Rubin Teemannek, Stephen Boldtnak és a St. Martin’s Press kiadó dolgozóinak a segítségüket, a bölcs iránymutatásukat. Hálás vagyok továbbá az ügynökömnek és jó barátomnak, Maura Teitelbaumnak. Akárcsak közeli barátomnak, Victor Weissberg rabbinak, aki időt szánt rá, hogy elolvassa a kéziratot, és mindig hasznos tanácsokkal látott el. Köszönettel tartozom az olvasóimnak is a javaslataikért, többek között Sidney Helbraun rabbinak, Kathy Hucknak, Katie Lang Lawrence-nek, Kathleen Smithnek és Richard Templernek. Nagy köszönet és ölelés a fiamnak, Davidnek, aki maga is kiváló szerkesztő, és a másik fiamnak, Mattnek, aki a térképeket készítette, illetve mindkettőjüknek hálás vagyok a nyers kézirathoz fűzött megjegyzéseikért.

És mint mindig, a legmélyebb hálával tartozom a feleségemnek, Monicának, a kitartó támogatásért és a biztatásért.

Első fejezet

A dermesztő februári szél hódarával és esővel borította be a chicagói O’Hare nemzetközi repülőtér ablakait, és eltakarta a kilátást az utasok elől, akik a kifutópályát próbálták kémlelni. Időről időre erőteljes széllökések rázták meg az ablakokat, amelyek nyugtalanítóan nyikorogtak. Ideges utasok járkáltak a kapuk környékén, némán buzdítva az ott dolgozó személyzetet: kapcsolják be a mikrofont, és jelentsék be végre, hogy kezdődik a beszállás. Elvégre a repülőút Chicagóból Rio de Janeiróba, vagyis a télből a nyárba több mint tizenkét órás lesz. A váróterem felhördült, amikor a kijelzőn újabb késést jelentettek be. A kapunál dolgozó hölgy sajnos egyedül az időjárással tudta magyarázni a késedelem okát.

Egy magas és vékony, kék zakót, fehér pólót és krémszínű panamakalapot viselő férfi állt a Starbucks kioszkja mellett, az egyik kezében bőr aktatáskát, a másikban kávéspoharat tartott. Türelmesen pásztázta végig a tömeget, amíg a tekintete meg nem állapodott egy diákon, aki a földön ült törökülésben, mellette egy olívaszínű hátizsák hevert, és az ölében egy konnektorba dugott, felnyitott laptopot tartott. A férfi elővette a telefonját, és elindult a diák felé.

– Igen, Sommers doktor vagyok – mondta hangosan a telefonba, amikor megállt közvetlenül a diák előtt. – Mennyi a pulzusa? Hm... Értem. Hol van Goodman doktor? Ki kezeli? – kérdezte, majd bólogatott. – Sikerült stabilizálni az állapotát?

Vetett egy fürkésző pillantás a diákra, majd hangosan folytatta:

– Az O’Hare-en vagyok, és épp készülök felszállni a gépre… Brazíliába, az isten szerelmére! Withers doktor nem elérhető? – A férfi elhallgatott, majd nyugodtan, beletörődve folytatta: – Nem, nem, teljesen megértem… Igen, lemondom az utat. Egy óra múlva ott vagyok.

A fejét ingatva letette a telefont, és a különös fiatalemberre nézett.

– Ennyit a riói utamról. Egy éve tervezem már ezt az utazást, de ha a képviselő feleségének szívinfarktusa van, akkor minden borul.

A magyarázatra együttérző válasz érkezett.

– Sajnálom. Akkor hát kénytelen máskorra halasztani az utazást.

Sommers megvonta a vállát, és a többi utast nézte, akik végre elkezdtek felsorakozni a kapunál.

– Akar az első osztályon utazni? – kérdezte, és a fiatalember felé nyújtotta a beszállókártyáját. – Ülhet a helyemre. Én biztosan nem fogom használni.

A fiatalember megrázta a fejét.

– Nem fogják megengedni. Nekem a legolcsóbb helyre szól a jegyem.

– Én fizettem ezért a helyért, nem értem, miért kellene üresen állnia. Már túl vagyunk a biztonsági ellenőrzésen. Bemutattuk az útlevelünket. Az utaskísérők nem tudják, hogy nézek ki. Vegye csak el a jegyet! Amikor felszáll a gépre, mondja, hogy Jack Sommersnek hívják. Honnan tudnák, ki maga?

A fiatalember szemügyre vette a beszállókártyát, amely a 4A ülésre szólt.

– Gondolja, hogy ez lehetséges? Ön szerint működhet a dolog?

– Miért ne? Próbálja meg!

– Hát jó. – A fiatalember felpattant, és átvette a beszállókártyát. – Kösz, doki!

Sommers figyelte, ahogy a fiatalember a jegyet nézegeti, és elindul az első osztály beszállófolyosója felé.

Ezután ő maga elhagyta a repteret, és leintett egy zöld-fehér taxit. A laminált igazolvány tanúsága szerint a sofőrt Delroy Johnsonnak hívták. Sommers kalapban, kabátban és az aktatáskájával a kezében beült a hátsó ülésre, a sofőr mögé.

– Hová lesz? – kérdezte a taxis.

Sommers nagyot sóhajtott.

– A milwaukeei reptérre megyek – felelte halkan.

A sofőr bólintott, és sebességbe rakta az autót.

– Úgy érti, a Milwaukee Avenue-ra? – szólt hátra a válla fölött. – Azt a repteret régebben Palwaukee repülőtérnek hívták. Wheelingben van, tudja, körülbelül tizenöt percre innen, de a taxióra szerinti másfélszeres díjat kell fizetnie.

– Nem, Delroy – felelte Sommers, ahogy a kocsi kigördült a reptérről. – Úgy értem, Milwaukeeba, a Mitchell nemzetközi repülőtérre.

Johnson lelassított, majd félrehúzódott.

– Komolyan beszél? Én nem megyek olyan messzire. Ez chicagói taxi. A fenébe is, ember! Hiszen itt van a reptéren, mehetne repülővel!

Sommers előrehajolt.

– Delroy, én nyugodtan és kényelmesen akarok utazni Milwaukeeba. És ez ötszáz dollárt is megér nekem. Elvisz?

– Hát… ha így mondja. Maga őrült, de ötszáz dolcsiért persze, csak helyezze magát kényelembe, Delroy majd vezet.

Nyolcvan perccel később Delroy lehúzódott a járda mellé a Mi-tchell nemzetközi reptéren. Az utasa, aki az út nagy részét átaludta, átnyújtott neki egy köteg pénzt.

– Köszönöm, Delroy. Szép napot!

– Én köszönöm, uram! – kiáltott a taxis az utasa után, miközben a pénzt számolgatta, de Sommers közben már eltűnt a reptér bejárata mögött.

A beszállókártyával a kezében egyenesen a biztonsági kapukhoz ment, és beállt a sorba. Araszolgatott előre, majd átnyújtotta a kentuckyi jogosítványát és a beszállókártyáját a biztonsági ellenőrnőnek, aki miután megvizsgálta, mosolyogva visszaadta neki az iratokat.

– Kellemes utat, Mr. Wilson!

Sommers bólintott, a kijelzőn megnézte, honnan indul a gépe, és felkerekedett a kapu felé. A Los Angelesbe tartó járaton alig volt utas. Sommers óvatosan elhelyezte a bőr aktatáskáját a felső csomagtárolóba, amelyben a laptopját, egy váltás ruhát és egy háromfelé hajtható pénztárcát vitt magával, utóbbiban mindenféle bank- és hitelkártyákkal. Ezen a napon, az útjának ezen a szakaszán mindössze ennyire volt szüksége. Leült az ablak melletti ülésre, és a földi személyzetet nézte.

Százötven kilométerre délre, a chicagói Loop városrész tégla- és acélkanyonjaiban egy csapatnyi üzletember és az ügyvédjeik gyűltek össze, hogy megünnepeljék a sikeres üzletet, amelynek értelmében a Leland Iparvállalat felvásárolta a Kelsen Gyártóvállalat teljes vagyonát. A felfokozott hangulatban patakokban folyt a pezsgő. A fárasztó tárgyalások, a fenyegetőzések, a manőverek, a pózolás már mind a múlté volt. Megszületett az üzlet, az ünneplés könnyed hangulatban telt.

Walter Jenkins, a Jenkins és Fairchild Ügyvédi Iroda ügyvezető partnere a konferenciaterem ablakánál állt a kliensével, Victor Kelsennel. Jenkins a hatvanas éveiben járt, a halántékánál őszült és elegánsan öltözködött. Kelsen, a zömök, munkásemberekre jellemző testalkattal megáldott férfi néhány évvel fiatalabb volt nála. Egyszerű konfekcióöltönyt viselt, és visszafogott megjelenése meghazudtolta hatalmas vagyonát, amelyet a karrierje során halmozott fel.

A reggeli vihar már elvonult, és a lemenő nap hosszú árnyékot festett odalent a szövetségi épület előtti térre. Akár egy vizuális metafora – gondolta Jenkins. A Kelsen Gyártóvállalat napja leáldozott.

– Nahát, Victor, hiszen te mosolyogsz! – mondta Jenkins. – Rég nem láttam ilyesmit tőled.

– Miért ne tenném? Jó árat kaptam a cégemért, és mostantól más szerencsétlenek aggódhatnak a csomagoláspiac miatt – felelte Kelsen, és a terem túlsó felében lévő fiatalemberek felé mutatott, akik mind kétgombos, szénszürke öltönyt viseltek. – Nézz csak rájuk, Walter! Koccintanak, nevetnek, viccelődnek. Az én jól fizetett vezetőim. Végtelenül elégedettek magukkal, amiért bónuszt kapnak a cég eladásából, aminek a felépítésében nem is vettek részt. De kérdezem én: vajon meddig tart ki az a bónusz? Ezek a fickók egyszerűen nem értik! A Leland Iparvállalatnak egyikükre sincs szüksége… legfeljebb karácsonyig tartja meg őket. Nemsokára kezdhetik küldözgetni az önéletrajzukat ebben a remekül működő gazdaságban.

– Ó, okos emberek ők! Biztos, hogy feltalálják magukat – felelte Jenkins. – Na, és elviszed ma Helent ünnepelni?

– Nem. A Deacons játszik a Northern ellen, és Helen nem szereti a kosárlabdát. De én egyetlen hazai meccset sem hagytam ki az elmúlt években, és most sem fogok, csak mert eladtam a cégemet.

– És bezsebeltél kilencvenhat millió dollárt. – Jenkins átnyúlt az asztalon, a kezébe fogott egy pezsgősüveget, és újra akarta tölteni a kliense poharát, de Kelsen a fejét rázva elutasította.

– Bruttó kilencvenhat, Walter. Figyelj, le kell lépnem innen. Nem bírom tovább nézni őket. Harminc évembe telt felépíteni a céget. A saját erőmből. Ezek az MBA diplomások meg azt hiszik, le tudnak tenni valamit az asztalra. Hát, a fenéket! A magamfajta fickók építették fel ezt az országot, nem pedig ezek az öntelt pénzügyi diplomások a hat számjegyű fizetésükkel.

Jenkins összerezzent.

– Igen… Victor, értem, amit mondasz. De többé már nem kell elviselned őket. Hánykor van ma a meccs?

Kelsen az órájára nézett.

– Fél nyolckor, de általában korábban érkezem. – Leemelte a gyapjúkabátját a fogasról, Jenkins pedig felsegítette rá. – De ami a legfontosabb, Walter: holnap hánykor kapom meg a pénzemet?

– Tizenegy órakor várjuk a záróletét kifizetését. Sommerst már kora reggel odaküldöm. Gondolom, Harrington is ott lesz, igaz?

– Remélem. Ezért fizetem. Ez megint olyasvalami, ami nem fog hiányozni. Pénzt fizetni a károgó pénzügyi igazgatómnak.

Jenkins belekortyolt a pezsgőbe.

– Apropó, a pénzügyi igazgatód… délután óta nem láttam Har-ringtont. Ő nem csatlakozik vacsorára a többiekhez?

Kelsen vállat vont.

– De, úgy tudom, igen. Arra számítottam, hogy mostanra már itt lesz. Nem jellemző rá, hogy kihagyjon egy ingyenvacsorát. De most, hogy mondod, a te emberedet, azt a Sommerst sem láttam – mondta Kelsen, és kényszeredetten felnevetett. – Valószínűleg együtt ülnek egy kocsmában, és mérlegekről meg adóleírásokról beszélgetnek.

Jenkins elmosolyodott, és megveregette Kelsen vállát.

– Nem kis meló eladni egy háromszázmillió dolláros céget, és a terhét ők vitték a vállukon. Biztosan hamarosan itt lesznek. Nyugi!

– Majd akkor nyugszom meg, ha a letét teljes egészében megfizetésre került, és megkapom a pénzem. Holnap tizenegykor találkozunk – mondta Kelsen, és távozott.

Második fejezet

Sommers hirtelen ébredt, ahogy a gép kerekei nagy zökkenéssel földet értek a Los Angeles-i kifutópályán. Megrázta a fejét, és megnézte az időt. Alig egy órája volt, hogy elérje a honolului csatlakozást. Kivette a kézipoggyászát a csomagtárolóból, és kinyújtóztatta elgémberedett tagjait. Ahogy kilépett az utashídból, a kalapját mélyen a fejébe húzva szemügyre vette a kapunál várakozó utasokat. Mit tenne, ha már itt lennének? Az FBI. A Los Angeles-i rendőrség. Ha itt várnának rá. Semmit, gondolta. Semmit sem tudna tenni.

Megkönnyebbülten sóhajtott fel, miután látta, hogy senki sem figyel rá. Lesütött szemmel, a szemkontaktust kerülve – nehogy később valaki azt mondhassa: „Ó, igen, biztos úr, láttam egy férfit felszállni a hawaii járatra” –, lassan áthaladt a tömegen, a négyes terminálról elindult a hatos felé, és közben megállt, hogy vegyen egy újságot meg néhány palack vizet. A tizenhatos kapunál leült a hátsó sorba, lehajtotta a fejét, és beletemetkezett az újság pénzügyi rovatába.

Alig várta, hogy elkezdődjön a beszállás. Újra meg újra elolvasta ugyanazt az oldalt, de egyetlen szavát sem fogta fel. Amikor az utasokat végre felszólították a beszállásra, egy hangos turistacsoporthoz csapódva beállt a sorba, majd mosolyogva nézett az utaskísérőre, aki ellenőrizte és visszanyújtotta a jegyét. Nem reagált, amikor a hölgy azt mondta:

– Kellemes utat, Mr. Wilson!

Egy keserédes emlék tartóztatta fel, amikor az utashídra lépett. A legutóbbi alkalommal, amikor felszállt egy Hawaiiba tartó gépre, Alina és Sophie is vele voltak. Az első családi nyaralásukra indultak. Akkor a szeleburdi négyéves kislánya kezét fogta, aki ujjongva ugrándozott, és majd szétvetette a boldogság. Akkor Alinával együtt büszkén mosolyogtak a mellettük szökdécselő Sophie-ra. De ez akkor volt.

A jegye a gép hátsó felébe szólt, az ablak mellé, és egy rövid ideig senki sem foglalta el a mellette lévő ülést. Micsoda szerencse! – gondolta, miközben a kalapját az üres székre tette, és elővette az egyik vizespalackját. Ám ahogy a gép ajtajait bezárták, egy fiatal nő, az utolsó felszálló végigsietett a sorok közötti folyosón, és megállt Sommers széksora mellett.

– Azt hiszem, ez az én helyem. Huszonkettő B?

Sommers bólintott, felállt, a kalapját és a táskáját feltette a csomagtárolóba, majd visszaült a helyére.

– Különleges kalap lehet – mondta a fiatal nő mosolyogva. – Majdnem saját ülése volt egészen Hawaii-ig.

Sommers viszonozta a mosolyt. Nézte, ahogy az elkésett utas kicsit összeszedi magát, elrendezgeti a holmiját, majd helyet foglal. Lágy, finom arcvonásai és fényes, fekete haja nem hagyott kétséget afelől, hogy polinéz származású. Sommers úgy ítélte meg, hogy a húszas évei végén járhat, talán hat-hét évvel lehetett fiatalabb nála. A bőre barna volt, az arca kipirult, a homloka kissé verejtékes, amit Sommers annak tudott be, hogy sietnie kellett, hogy elérje a gépet.

– Majdnem lekéstem – mondta a nő még mindig lihegve. – Dugó volt a 405-ösön. – A magazinját az ülészsebbe csúsztatta, vett néhány mély lélegzetet, és a Sommers kezében lévő vizespalackra pillantott.

A férfi ezt észrevette.

– Van még egy üveg, ha kéri esetleg.

– Ó, igen! Az életmentő lenne.

– Jól van? – kérdezte Sommers, miközben felé nyújtotta a palackot.

A nő bólintott.

– Csak kifulladtam. Mindössze néhány percem volt.

Sommersnek volt még néhány ötlete, miként folytassa a beszélgetést, de végül meggondolta magát. Talán máskor, az élete egy másik szakaszában kellemes társalgást kezdeményezhetett volna ezzel a csinos hawaii lánnyal, és a következő négy-öt órában elcseverésztek, sőt talán a szigeten újra találkoztak volna. Ám az aktuális körülményekre tekintettel úgy határozott, jobb, ha keveset beszél, és névtelen marad. Biztonságosabb volna, ha a lány nem emlékezne rá.

Elkezdték lejátszani a felszállás előtti videót, és a gép tolatott. Sommers időről időre oldalra pillantott. A lány a magazinját lapozgatta, amikor egyszer csak elkapta a tekintetét.

– Malani – mondta mosolyogva, és kezet nyújtott.

– Jack – felelte Sommers, kezet ráztak, de máris megbánta, hogy a valódi nevén mutatkozott be.

– Először utazik Hawaiira?

– Igen – hazudta Sommers. – Alig várom.

– Nos, biztos, hogy imádni fogja. Én egész életemben ott éltem.

Sommers a magazinjába temetkezett. Malani elővette a fülhallgatóját, kibogozta, és hamarosan elmerült a zenehallgatásban.

Harmadik fejezet

A júdeai hegyekben, Jeruzsálemtől délre, Hebron ősi városában néhányan esküvőre gyülekeztek. A tél közepi idő kellemes hőmérséklettel és lágy, sivatagi szellővel ajándékozta meg őket. Bár néhány férfi fekete kabátot és széles karimájú gengszterkalapot viselt, a legtöbbjük fehér, rövid ujjú inget öltött magára, és kötött kipát tett a fejére. A menyasszonyt fiatal és idős nők vették körül, a ruhája uszályát két fiatal koszorúslány vitte. A kis zenekar hagyományos zenét játszott, miközben a vidám társaság táncolva haladt felfelé a köves ösvényen.

A násznép nem ahhoz a kis zsidó közösséghez tartozott, akik Hebron H2-es szektorában éltek, sem pedig azokhoz, akik a szomszédos Kirját Árbá ciszjordán városában laktak. Jeruzsálemből érkeztek turistabuszokkal, hogy szemtanúi legyenek annak, amint az ifjú pár megesküszik a pátriárkák sírjánál, amit Ábrahám négyszáz ezüstsékelért vásárolt a hettitáktól háromezer-hétszáz évvel ezelőtt, és ahol később Izsákkal, Jákóbbal, Sárával, Rebekával és Leával együtt eltemették.

A vőlegény a menyasszonyára szegezte a tekintetét, és fiatal arcára széles, ragyogó mosoly ült ki. Az ara idegesen lépkedett a virággal díszített védőtető alá, és vett egy mély lélegzetet, de nem tudta kifújni a levegőt. Miközben a násznép a szentély homokszínű falai felé közeledett, délről egy fekete autó érkezett lehúzott ablakkal. Hirtelen hangos durranás hallatszott. Majd még egy. A menyasszony az oldalához kapott, összerogyott, és elterült a földön. Fehér csipkeruháján lassan vörös folt keletkezett. A döbbent kísérők sietve a biztonsági épületbe vitték az arát.

További lövések dördültek el. Három férfi összeesett. A vér kis patakokban folyt Heródes király útja hatalmas kőtömbjeinek a repedéseiben. Az őrök a kocsira lőttek, ami gyorsított, majd eltűnt a kanyarban. Az esküvőről érkező kiáltozások és sikítások hallatán a környező házak lakói kinéztek az ablakaikon.

Az erősen vérző, sokkos állapotban lévő fiatal menyasszonyt a turistabuszhoz vitték, és az ülésekre fektették.

– Túl sok vért veszít – mondta a násznép egyik idősebb tagja. – Nem bírja ki Jeruzsálemig.

– Orvosra van szükségünk! – könyörgött egy nő. – Valaki segítsen!

– Ismerek egy orvost, de palesztin – mondta az egyik biztonsági őr. – Al-Zahani doktornak hívják. Itt lakik nem messze északra, az arab negyedben.

– Kérem! – zokogta a nő.

A busz áthaladt a néhány sarokra lévő katonai ellenőrző ponton egy nagy, fallal körülvett területre, a H1-es szektor északi negyedébe. Az őr leugrott a buszról, a kapuhoz rohant, és többször becsengetett. Hamarosan egy erős testalkatú férfi fogadta, akit Basírnak szólított. Sietve váltottak néhány szót arabul, majd Basír bólintott, és kinyitotta az elektromos kaput. A busz behajtott, és az eszméletét vesztett menyasszonyt egy ajtóhoz vitték.

Arif al-Zahani doktor nyitott ajtót. Magas, sovány testalkatú, ősz kecskeszakállú, fehér hajú, rendezett külsejű férfi volt.

– Mi történt, Basír?

– Meglőttek egy lányt, szajjíd{1} – felelte a férfi közömbösen, és a menyasszonyra mutatott, akit a vőlegénye és két másik férfi tartott a karjában.

Al-Zahani a biztonsági őrre, majd a csoportra nézett. A tekintete szigorú volt, és barátságtalan.

– Doktor úr, kérem, segítsen! – kérlelte a vőlegény héberül, de nyugtalan könyörgése mindenki számára érthető volt.

Al-Zahani végül bólintott.

– A vendégszobában fogom ellátni a nőt – mondta Basírnak. – Az unokámat tartsd a szobájában.

Bevezette a férfiakat a házba, ahol a menyasszonyt egy ágyra fektették. Al-Zahani megvizsgálta a sebet.

– Kint várjanak – mondta.

Al-Zahani több mint egy órán át dolgozott. Amikor kilépett a vendégszobából, közömbösen, arabul szólt a biztonsági őrhöz:

– Túléli. De sok vért veszített, kórházi ellátásra van szüksége. Javaslom, hogy egy izraeli kórházba vigyék.

A vőlegény, akinek a kabátja csupa vér és kosz volt, kezet nyújtott az orvosnak.

– Nagyon köszönöm, doktor úr. Isten áldja meg! Bármennyit hajlandó vagyok fizetni a fáradozásáért, de a jóságát nem tudom meghálálni.

Al-Zahani nem rázott kezet vele.

– Nem várok fizetséget – közölte a tolmácson keresztül. – Vigyék kórházba! Ne késlekedjenek!

Miután a csoport távozott, al-Zahani Basírhoz fordult.

– Az ágyneműt, a párnákat és az egész ágyat dobjátok ki!

Negyedik fejezet

Walter Jenkins lecsapta a telefont. Kora délután óta próbálta elérni Sommerst. Meglehetősen fontos nap volt ez a cégnél. Sommers, aki a Jenkins és Fairchild legfontosabb tranzakciós partnere, és egy háromszázmillió dolláros üzlet kulcsembere volt, eltűnt. Tegnap egész nap ott volt a tulajdonátruházást intéző cégnél, felügyelte a letéti benyújtásokat, és elintézte, amit kellett, hogy Kelsen épületei, gépei, járművei és egyéb eszközei átkerüljenek a Lelandhez. Ezután nem jelent meg az irodában. Nem tette tiszteletét a koktélpartin sem. Jenkins megelégelte, hogy Sommers hangpostaüzenetét hallgassa.

Elindult le a tizennegyedik emeletre.

– Hol a francban van Sommers? – kérdezte a titkárnőt, aki épp befejezte a munkát, és készült elhagyni az irodát.

– Nem tudom, uram, egész nap próbáltuk elérni.

– Van hozzá valamilyen elérhetősége, amiről én nem tudok?

– A mobilszáma – mondta a nő, és a fejét rázta. – De már próbáltam. Nem veszi fel. Az otthoni telefonját sem – tette hozzá, és vállat vont. – Sajnálom.

Jenkins nagyon sóhajtott.

– Nos, azt hiszem, nincs mit tenni. Holnap reggel a letétbe helyezett tőke folyósításakor biztosan ott lesz. Legalábbis nagyon remélem.

– Talán Mr. Harringtonnal ment el valahová. Telefonáltak néhányan a Kelsentől, és kérdezték, hogy Mr. Harrington itt van-e.

Jenkins a fejét rázta.

– Ők sem találják az emberüket. Hát nem csodás?

Victor Kelsen szokás szerint a Szent József Egyetem sportcsarnokának oldalsó bejáratánál állt meg a fekete Bentley-jével. A sofőrje kipattant a kocsiból, és megkerülte, hogy kinyissa az ajtót az utasának. A kabátos-kapucnis Deacons-diákok a járdán gyülekeztek az esti hidegben, és várták, hogy kinyissák az aréna kapuit.

A sajtóbejáratot őrző jegyszedő Kelsenre mosolygott.

– Jó estét, Mr. Kelsen! – mondta, majd utat engedett a férfinak, és a kezébe nyomott egy programfüzetet.

Kelsen törzsvendég volt az arénában, ahol kedvére ki-be járkálhatott. Az elmúlt tizennégy évben mindig ugyanott ült, a középpálya közepénél, két sorral a Deacons kispadja mögött. Kelsen volt az atlétikai osztály legelismertebb támogatója. Befelé menet jó pár emberrel kezet fogott, és a bemelegítéskor ért a pályához.

A kék szaténmelegítőt viselő Deacons-játékosok szétszóródtak a kosárpályán a meccs előtti gyakorláshoz. Néhányan biccentettek vagy intettek Kelsen felé. Ketten még a dobálást is abbahagyták, és egy öklössel köszöntötték. Kelsen az alapvonalhoz sétált, ahol Darius McCord a sarokból dobálta a csont nélküli kosarakat.

– Jó lesz, Darius – mondta neki.

A játékos kurtán elmosolyodott.

– Igen, Mr. Kelsen.

– Azt hiszem, jó kis show-nak nézünk elébe ma este. Senki sem tud védeni téged a Northernből.

Darius még mindig szerényen mosolygott.

– Azt nem tudom, Mr. Kelsen – felelte, azzal balra fordult, szinte súlytalanul elrugaszkodott a talajról, és öt méterről finom ívben kosarat dobott.

Amikor az aréna kapui megnyíltak, és a diákok betódultak, Kelsen elindult a helyére. A zenekar rázendített, a pomponlányok ugrándozni kezdtek a pálya oldalán, a hatalmas képernyő életre kelt, és az energiaszint gyors emelkedésnek indult az arénában.

Egy pocakos, Deacons-melegítőt viselő férfi oldalazott be a második sorba, és leült Kelsen mellé. Betette az üdítőjét a pohártartóba, elővett egy laposüveget a zsebéből, és öntött egy-két felesnek megfelelő adagot a poharába.

– Szia, Vic! Na, mit szólsz? Jó kis meccs, mi?

– Reccs-meccs.

– Mi a ma esti hendikep?

– Amikor legutóbb néztem, tizenegy volt, de ez amolyan lájtos hendikep. Kizárt, hogy Northern fogni tudja Dariust. Inkább tizennyolc lesz.

– Szerintem is.

A repülőgép félúton járt a Csendes-óceán felett, az utasok már túl voltak a vacsorán, és a kabinban lekapcsolták a világítást. Sommers három kis üveg bort fogyasztott, és végre kellően ellazult ahhoz, hogy elbóbiskoljon.

Alina szemérmes volt. A hangja lágy és csábító, sötét szeme elbűvölő. Dallamos kiejtése megnevettette Sommerst. Franciásan Jacques-nak nevezte. A fejét gyengéden a vállára hajtotta, selymes, fekete haja az arcába omlott. Virágillatú parfümje megtöltötte a levegőt.

– Annyira szeretlek – mondta a férfi.

– Csss, felébreszted a kicsit! – csitítgatta Alina.

Sommers előrehajolt és megcsókolta, mire a nő fészkelődött, és kicsit arrébb lökdöste.

Sommers kinyitotta a szemét. Persze nem Alina volt az. Soha többé nem tarthatja Alinát a karjában. A gépet kis híján lekéső szomszédja, Malani oldalra dőlt, át az ülés karfáján, és a fejét finoman Sommers vállára hajtotta, miközben a haja a férfi nyakához ért. Mélyen aludt. Majdnem megcsókoltam egy idegent – gondolta Sommers. Nehéz lett volna kimagyarázni a dolgot.

A következő fél órában így ültek; a nő lassan, mélyen lélegzett, miközben a fejét a férfi vállának döntötte. Bár Sommers izmai kezdtek elgémberedni, meg sem mozdult. Jó lett volna már kinyújtóztatni a lábát, fel-alá járkálni a széksorok közötti folyosón, ám ehhez fel kellett volna ébresztenie Malanit. Úgy döntött, inkább hagyja, hogy a nő fizikai közelsége kellemes emlékeket ébresszen benne Alináról. Kellemes, mégis szomorú emlékeket. Ez megnyugtatta. Vigaszt nyújtott neki. Hátrahajtotta a fejét, lehunyta a szemét, és átadta magát az emlékezésnek.

Annak idején, a lányuk első repülőútján épp Hawaiiba tartottak. Útközben Alina és Sophie egy magazinban nézegették a hawaii szigetekről készült képeket. Sophie felszabadult és magával ragadó lelkesedése mosolyt csalt a körülöttük utazók arcára. „Mennyire édes!” – hallotta Jack egy nő hangját, és a mellkasa csak úgy dagadt a büszkeségtől. Sophie hamarosan elaludt. Alina odabújt Jackhez, ő átkarolta, és közelebb húzta magához. Úgy gondolta: bármit is tartogat számukra Hawaii, ennél az édenkert sem lehet édesebb.

Most azonban hirtelen megszólalt a hangosbemondó. „Hölgyeim és uraim, a kapitány felkapcsolta a biztonsági övek becsatolására felszólító jelet. Kedvezőtlen időjárási zónán haladunk át. Kérjük, üljenek vissza a helyükre, és kapcsolják be a biztonsági övüket, amíg túljutunk a turbulencián.”

Malani kinyitotta a szemét, észrevette, hogy hol van… a feje Jack vállán, a férfi átkarolja. Felpillantott Jackre, és elnevette magát.

– Ó, elnézést! – mondta Jack, és gyorsan elhúzta a karját. – Én… elaludtam, álmodtam, és… ez nagyon kínos, elnézést.

– Nekem kellene elnézést kérnem. Én dőltem magára. Fel kellett volna ébresztenie vagy visszatolnia a helyemre.

Ezt követően elbeszélgettek. Sommers azt mondta, hogy üzleti úton van, és azon gondolkodik, hogy talán keres magának egy házat a szigeten. Malani pedig elmesélte, hogy a családja több nemzedék óta ott él, tősgyökeres hawaiiak. Ő maga a helyettes ügyvezető a Hawaii Magazine-nál, amely a családja tulajdonában van. Azzal átnyújtott egy névjegykártyát Jacknek.

– Honolulu lenyűgöző hely – mondta. – Hawaiinak több mint egymillió lakosa van, és közel nyolcmillió látogató érkezik évente a szigetre… mindenféle emberek, bőrszínt, kinézetet és testalkatot illetően egyaránt. Afféle keresztút a Csendes-óceán térségében. Nem számít, ki vagy, tökéletes hely, hogy beleolvadj az emberiség mozaikjába.

– Nagyon költői – felelte Sommers, mintha ez a gondolat még sohasem jutott volna az eszébe.

Malani visszatért a zenehallgatáshoz, Jack pedig a gondolataihoz. Úgy érezte, az idő ólomléptekkel halad. Kisvártatva a gép földet ért.

– Remélem, megtalálja itt a szerencséjét, Jack – mondta Malani, miközben végigsétáltak az utashídon. – Örülök, hogy megismertem. Kényelmes a válla.

– Köszönöm – felelte Sommers, és kurtán felnevetett.

Az esti eső erősen verdeste a banánleveleket, ahogy Sommers elindult a fedett átjárón a főterminál felé. Fáradt és éhes volt, a hosszú úttól fájtak az ízületei. Közben a poggyászkiadó szalag körül elvegyült a tömegben. A csarnokot orchidea és trópusi növények illata töltötte be, de ez sem hatott rá megnyugtatólag.

Rendőrök után kutatva még egyszer átvizsgálta a poggyászkiadó környékét: edzett, széles vállú férfiakat keresett, akik szétvetett lábbal állnak, a kezüket összekulcsolják a testük előtt, és az érkező utasokat kémlelik, hogy aztán kiszúrják őt, és magukkal vigyék a vámvizsgálatra. De nem látott ilyen embereket; ismét megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Üdvözöllek ismét, Hawaii! – mondta magának. Réges-régen boldogabb pillanatok otthona voltál. Most csak egy rejtekhely vagy számomra a világ végén.

Anélkül, hogy megállt volna, végigment a poggyászkiadó területén, át a fotocellás ajtókon, egyenesen ki a taxiállomásra.

– A Ka’iulani Avenue 264.-hez, legyen szíves.

A taxisofőr bólintott, és elindult kelet felé, a Waikiki nevű városnegyed irányába.

Dan Gibson a Trump-toronyban lévő lakásában immár eléggé aggódott a partnere, Denny Harrington miatt. Éjjel fél kettőre járt az idő. Nem volt jellemző Dennyre, hogy késve érne haza, és még csak ne is telefonálna. Sohasem tett még ilyet. Gibson felkelt az ágyból, magára öltötte a köntösét, a nappaliba ment, és leült az ablakhoz őrködni, nem mintha bárkit is felismerhetett volna ötvenkét emelet magasból. Az alatta elterülő város fényeit bámulta. Végül harmadszor is hívta Harrington mobilját.

– Helló! Denny vagyok. Most nem tudom fogadni a hívást, de…

– Komolyan mondom, Denny! – csattant fel Gibson hangosan, és letette a telefont. – Tudom, hogy hatalmas üzletet ütöttél nyélbe, és van mit ünnepelni a vacsorán, de muszáj ilyen figyelmetlennek lenned?

Kettőkor újra telefonált. Aztán háromkor ismét. Négykor pedig felhívta a rendőrséget.

Ötödik fejezet

– Gyere, drága kicsikém! Itt az ideje elindulni a medreszébe.

– Ne, dzsaddi,{2} kérlek! Nem megyek, utálom az iskolát! – felelte a kislány, kihívóan karba fonta a kezét a mellkasa előtt, és felszegte az állát. – Haza akarok menni!

A férfi letérdelt az unokája elé, a kezét gyengéden a vállára tette, és halkan beszélt hozzá:

– Ó, kis hafida!{3} Már annyiszor beszélgettünk erről. Most már ez az otthonod. Dzsadda{4} és én nagyon szeretünk téged – mondta mosolyogva, és felvonta a szemöldökét. – Iskolába menni pedig muszáj.

A világos bőrű és hajú kislány megállt a kreol bőrű nagypapája előtt, és összeszorította a száját.

– Ez nem az otthonom! – mondta, miközben dobbantott egyet a lábával. – És soha, de soha nem megyek el abba az iskolába!

Arif al-Zahani doktor felállt, és a fejét ingatta.

– Hatéves vagy. Minden gyerek iskolába jár. Nem maradnak otthon. Erről nem vitázunk tovább.

Könnyek szöktek a kislány szemébe, és lehajtotta a fejét.

– Gúnyolódnak velem.

– Kicsodák?

– Mindenki. Azt sem tudom, mit mondanak, nem beszélek arabul. Nem ismerem a játékaikat. Kinevetnek. Utálom őket!

– Basír majd beszél a tanáraiddal. Gondoskodunk róla, hogy senki se gúnyolódjon rajtad. Most pedig készülődj, és Basír elkísér.

– Nem akarok hidzsábot hordani!

– Miért nem? Az csak egy kendő, és olyan szép.

A könnycseppek immár végiggördültek a kislány arcán.

– Haza akarok menni, dzsaddi. Látni akarom az apukámat. A saját szobámban akarok lenni.

Al-Zahani finoman megsimogatta a gyermek fejét, sarkon fordult, kilépett a szobából, és magára hagyta a kislányt, aki lehajtott fejjel ült a márványpadlón. Előre-hátra ringatta magát, és a plüssmackóját szorongatta. A barna macin volt egy kék pulcsi, azon pedig egy nagy, narancssárga C betű. A kislány zokogva ült a földön, és az arcához szorította a mackót. A plüssjáték megértette őt. Ő volt az egyetlen, aki odafigyelt rá.

A szomszéd szobában a nagyapja magához hívatta Basírt. A magas, széles vállú, barna zakót viselő férfi belépett a szobába. Erős testalkatú volt, céltudatosan lépkedett, a mozgása kimért volt, a kisugárzása nyugodt. A tekintélyt parancsoló férfi finoman meghajolt.

– Szajjíd?

– Kérlek, kísérd el az unokámat az iskolába. És beszélj az igazgatónővel! Mondd meg neki, hogy nem vagyok elégedett azzal, ahogyan a kicsit az osztályban fogadják. A gyerekek nem kedvesek hozzá. A lány azt mondta, gúnyt űznek belőle. Gondoskodnunk kell róla, hogy ez többet ne forduljon elő.

Basír bólintott.

– Beszélek a nővel.

A termetes férfi csendben átsétált a könyvtárszobába, és a kislány felé nyújtotta a kezét. Ő lassan felállt, és a kis kezét a férfi tenyerébe csúsztatta. Basír lepillantott rá, és gyengéden azt mondta:

– A mackót itthon kell hagynunk.

– Cukorfalatnak hívják – mondta a kislány halkan.

A férfi elmosolyodott, és Cukorfalatot a polcra ültette. Aztán a lánnyal kéz a kézben elindultak.

Jenkins általában korán érkezett az irodájába, de ma, a nagy napon, amikor a cége egy háromszázmillió dolláros üzletet fog lezárni, még korábban ért be. Nyugtalan volt. A Sommersnek hagyott hangüzenetei mind válasz nélkül maradtak. Fel-alá járkált az irodában, és még néhányszor megpróbálta elérni a férfit.

– A fenébe, Jack! – mondta, miközben hallgatta, ahogy kicsöng a telefon. – Kelj már fel! Vedd fel a telefont!

Végül fél kilenckor magához hívatta Gil Robertset, az egyik fiatalabb üzlettársát.

– Gil, ön segített Sommersnek a Kelsen-ügyben, igaz?

– Valamennyit igen, de Jack maga akarta kézben tartani az üzletet. Előkészítettem neki néhány iratot, és ennyi. De elég jól ismerem az ügyet, ha esetleg kérdése van.

– A kérdésem a következő: hol van Jack? Egyelőre nem tudom elérni. Ha lebetegedett volna, vagy ilyesmi, és nem jönne be, rendelkezésre tudna állni, hogy elvarrja a még elvarratlan szálakat, és gondoskodna róla, hogy minden simán menjen ma?

– Persze, Mr. Jenkins. A teljes összeget letétbe helyezték. Rutinfeladatnak látszik.

Gil Sommers irodájába ment, hogy előkészítse a dokumentumokat az üzlet lezárásához. Sommers papírjai és mappái gondosan kupacokba voltak rendezve. Néhány személyes holmi hevert itt-ott: egy festett kőből készült papírnehezék, egy márvány könyvtámasz, egy bekeretezett kép, amelyen Sommers a tengerparton áll, baljával átöleli a felesége derekát, jobb keze a göndör hajú, vékony kislánya vállán pihen. Gil felemelte a fényképet az asztalról. Sommers és a felesége fürdőruhában pózolt a fotón. Jack, aki egy fejjel magasabb volt a nőnél, a középiskolai teniszkarrierje miatt még jó formában volt. Alina elragadóan festett. Lágy, karcsú alakjával, hosszú, sötét hajával, ami a válla alá ért, és középen volt elválasztva, igazi klasszikus szépségnek számított. Káprázatosan nézett ki a bikinijében. Szép párt alkottak. Sophie, aki hunyorgott a napfényben, egy kék műanyag vödröt és lapátot tartott a kezében. Egy tökéletes család – gondolta Gil. Milyen kár értük!

Gil megtalálta a Kelsen-ügylet záródokumentumait az iratszekrény feletti polcon. Átlapozgatta őket. Minden helyénvalónak tűnt. Kivette a két banki nyilatkozat aláíratlan példányát. Aznap délelőtt, amikor a tulajdonjog átruházását biztosító cég megkapja az aláírt – Kelsen minden kölcsönének maradéktalan megfizetését igazoló – eredeti átutalási igazolásokat, folyósítják Kelsennek a vételárat.

A tranzakció lebonyolítására kiválasztott Középnyugati Letétkezelő előző nap átutalta a banki hitelek tételes kiegyenlítéséhez szükséges forrásokat. Amikor a Letétkezelő megkapja az aláírt átutalási igazolásokat a banktól, kilencvenhatmilliót folyósít Victor Kelsennek. Minden világos és egyszerű. A felek legkésőbb délelőtt tizenegyig történő kifizetéssel számoltak.

Délelőtt tízkor Gil felhívta Jim Ellist a Letétkezelőnél, hogy megbizonyosodjon róla, minden rendben van.

– Jim, Gil Roberts vagyok a Jenkins és Fairchildtól. Meg tudja erősíteni, hogy készen állnak folyósítani a Kelsent megillető összeget?

– Azt hittem, Jack Sommers kezeli az ügyet.

– Így is van. Én csak segédkezem. Minden készen áll a kifizetésre?

– Nem egészen. Itt van előttem az Első Nemzeti Bank nyilatkozata, de a Váltóbanké nincs. Még át kell küldeniük az aláírt példányt.

Gil tudta, hogy a Váltóbanknál nyolcvannyolcmillió dolláros kereskedelmi hitel várt rendezésre, és a bank készen állt, hogy aláírja a nyilatkozatot, amint megérkezik hozzájuk a pénz.

– Azt tudja esetleg, hogy a Váltóbank megkapta-e a náluk lévő hitelt rendező kifizetést? – kérdezte Gil.

– Biztos vagyok benne, hogy igen. Tegnap reggel az első dolgom volt elutalni a pénzt, az Első Nemzeti Bankéval egyidejűleg, de egyelőre még nem kaptuk meg a Váltóbank jóváhagyását a jelzálog törlésére.

– Ez nem jó hír. Kelsennek egy óra múlva meg kellene kapnia a pénzt. Tud esetleg bármit a késés okáról?

– Nem. Azt azonban tudom, hogy megkapták az utalást. Nálam megvan az ezt igazoló jegybanki azonosító szám.

Gil letette a telefont, átlapozta a dokumentumokat, és megtalálta a Váltóbank hitelügyintézője, Greta Dahmshultz telefonszámát.

– Minden készen áll, hogy aláírjuk a nyilatkozatot, de az összeg még nem érkezett meg – mondta Greta.

– Biztos benne? Engem arról tájékoztattak, hogy tegnap reggel átutalták önöknek a pénzt – felelte Gil. – Ellis azt mondta, jegybanki azonosító száma is van hozzá.

– Sajnálom, de egyelőre nem írták jóvá. Néha lassan történik meg a jegybanki utalások jóváhagyása. Valószínűleg még a nap folyamán megtörténik. Próbáljon meg visszahívni délben.

Gil feszültté vált, de tudta, hogy a keze meg van kötve, amíg az utalás meg nem érkezik. Megköszönte a tájékoztatást, és visszatért Jenkinshez.

– Hát ez csodás! – mondta Jenkins az asztala mögött állva, ökölbe szorított kézzel. – Kelsen fél óra múlva itt lesz, és szétrúgja a seggemet. Nem érdekel, mit mond Dahmshultz, hívja újra tizenegykor. Ne szálljon le róla!

Gil így is tett, és tizenegykor ismét telefonált, de ugyanazt az elutasító választ kapta, amit korábban, azzal kiegészítve, hogy „ha jól emlékszem, azt javasoltam, délben telefonáljon”. Gil felhívta Jenkinst.

– Sajnálom, uram, de Ms. Dahmshultz továbbra is azt állítja, hogy a pénz nem érkezett meg.

– Gil, itt ülök Mr. Kelsennel – felelte Jenkins ingerülten –, aki egy cseppet sem örül a hírnek. Ahogy én sem. Megtenné, hogy kideríti, mi az isten történt az utalással és a nyilatkozattal? Tegye meg, amit kell. – Jenkins letette a telefont, és kényszeredetten Kelsenre mosolygott. – Biztos, hogy hamarosan rendeződik a dolog.

Gil a kezében lévő telefonkagylóra nézett. Tegyem meg, amit kell? Mégis mit gondol, mit tehetnék?

Kelsen nyugatlanul fészkelődött a székében, és körbenézett Jenkins drága sarokirodájában. Antik könyvespolcok és iratszekrények álltak a háromszor öt méteres keleti szőnyeg egyik végében, a sarokban egy Tiffany csillár lógott egy kis márvány tárgyalóasztal fölött. A falakat kopott tölgyfa lambéria borította, amit, ahogy azt Jenkins büszkén mesélte, a South Kildare-i régi St. Aloysius-templom lebontásakor mentettek meg.

Jenkins kinyitotta a diófából készült szivardobozát, elővett belőle egy nagy szivart, az orra alá tartotta, és felvonta a szemöldökét. Odanyújtotta Kelsennek, de ő egy kézmozdulattal elutasította.

– Kubai – mondta Jenkins –, de persze csak kint szívhatod el. Már nem lehet dohányozni ezekben az istenverte irodákban.

– Nem, kösz. Csak a pénzemet akarom, aztán megyek.

– Teljesen megértem, Victor. Azt hiszem, Murphy törvényei léptek működésbe ennél az üzletnél. Tudod, ha valami elromolhat, az el is romlik. – Jenkins idegesen felnevetett. – De ne aggódj, elrendezzük a dolgot.

– Tehát minél nagyobb az üzlet, annál nagyobb a töketlenkedés? Ezt akarod mondani? – csattant fel Kelsen. – Ki ez a Roberts nevű kölyök? Mi lett Sommersszel? Miért nem ő dolgozik ezen? Talán nem fizettem nektek eleget?

Jenkins vállat vont.

– Lehet, hogy beteg. Nem érem el. Mi a helyzet a te embereddel, Harringtonnal? Neki van valami fogalma arról, hogy miért késik a pénz?

Kelsen levette a szemüvegét, és a szemét dörzsölte.

– Harrington bassza meg! Nem találom azt a seggfejet. Éppen a kifizetés napján döntött úgy, hogy eltűnik. Reggel felhívott a barátja, és ő sem tudja, hol van. Már a rendőröket is értesítette.

– A rendőröket?

– Be akarja jelenteni az eltűnését, mert Harrington tegnap este nem ment haza. – Kelsen elfordult, és kinézett az ablakon.

Jenkins hátradőlt a székében, és felvonta a szemöldökét.

– Jellemző az ilyesmi Harringtonra?

– A francba, dehogyis! Szerinted ő lenne a pénzügyi igazgatóm, ha ilyen lenne? Ő volt a legpontosabb, legalaposabb, legunalmasabb ember, akit valaha ismertem. A barátja azt mondja, még sohasem fordult elő ilyesmi.

Kelsen és Jenkins egymás szemébe néztek, miközben ugyanaz a gondolat fogalmazódott meg mindkettőjükben. Harringtont és Sommerst bízták meg a tranzakció teljes lebonyolításával. Őket kettőjüket. És most mindkettő nyomtalanul eltűnt. Ahogy a pénz is. Jenkins megrázta a fejét, hogy elűzze ezt a gondolatot. Az lehetetlen. Hosszú évek óta ismeri Sommerst. De akkor is…

– A pénzemet akarom, Jenkins! – mondta Kelsen szinte köpködve. – A te céged felelős érte. – Az ujjával az óráját kopogtatta. – Huszonöt percet késik. Téged bíztalak meg. Egy vagyont fizettem neked. Úgyhogy most szerezd meg nekem azt a pénzt!

– Minden rendben lesz. Ez csak átmeneti zűrzavar. – Jenkins ismét felhívta Robertset. – Gil, felejtse el a telefont! Szeretném, ha személyesen menne el a Középnyugati Letétkezelőhöz, és ott ülne Jim Ellis asztalánál, amíg az üzlet le nem zárul. Gondoskodjon róla, hogy Mr. Kelsen megkapja a pénzét. És negyedóránként hívjon fel!

{1} uram (arab)

{2} nagypapa (arab)

{3} unoka (arab)

{4} nagymama (arab)