J.D.

BARKER

A HÍVÁS

„J.D. Barker egyedülálló író. Stephen Kingre, Lee Childra és John Sandfordra emlékeztet. Az összes könyvét el kell olvasni!”

James Patterson

„Olyan izgalmas, hogy az ember lerágja a körmét! Tele van megdöbbentő és váratlan fordulatokkal, és szeretettel.”

Lisa Gardner

„A hívás Barker leglenyűgözőbb és legfélelmetesebb regénye, és kiváló nyári sikerfilm lesz belőle!”

Richard Chizmar

„Egy tehetséges író, akinek elragadóan tekervényes az agya.”

Jeffery Deaver

„J.D. Barker egy természeti erő, akit nem lehet figyelmen kívül hagyni.”

Tosca Lee

„Barker hátborzongató szóképeket alkot, és az olvasók az írógép minden egyes koppanására rémülten fogják felkapni a fejüket.”

Library Journal

„Lehet, hogy Barker kezdetben olyan irodalmi nagyságok nyomdokait követte, mint Stephen King, Thomas Harris és Dean Koontz, de időközben saját ösvényt taposott ki magának.”

Fresh Fiction

„J.D. Barker napjaink egyik legjobb krimiszerzője, akinek a munkásságát mindenkinek nyomon kellene követnie.”

Novel Delights

J. D. Barker: A Caller’s Game

Copyright © 2021 by Jonathan Dylan Barker

Hungarian translation © Bosnyák Edit, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J. D. Barker: A Caller’s Game

Hampton Creek Press, New Castle, 2021

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-963-419-966-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-967-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Müller Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Adok neked egy választási lehetőséget.

Thad McAlisternek, aki túl korán távozott.

1.
JORDAN

– A francba, ez nem lehet igaz! – Jordan Briggs rátenyerelt a dudára, és kidugta a középső ujját az R8-as Audi lehúzott napfénytetőjén. Kénytelen volt a fékre taposni, és amikor visszatette a lábát a gázpedálra, letört a cipősarka. – Ez a kedvenc Louboutinem,[1] te seggfej!

Egy vaskos kar nyúlt ki az ablakon, és integetve visszamutatott neki.

– Kivel üvöltözöl, Jordie?

A nő megjegyezte a teherautóra ragasztott, Na, hogy vezetek? feliratú matricán lévő telefonszámot.

– Egy nyomorult kukással! Fékezés nélkül kihajtott elém a Madisonról a Negyvenkilencedik utcára. Még csak nem is lassított. Majdnem elvitte az Audi elejét.

Jordan kibújt a cipőből, szemügyre vette a törött sarkat, azután ledobta a hátsó ülés elé a padlóra.

– Te vezetsz? Miért vezetsz? Ó, a picsába! Várjál, még csak a Madisonnál vagy? Hat perc múlva adásban leszünk.

– Munka után egyenesen Long Islandre megyek, úgyhogy nem akartam a céges sofőrrel behozatni magam, csak hogy néhány óra múlva visszavigyen Connecticutba a saját autómért.

– Amikor Frank hoz be, mindig időben ideérsz.

– Frank bekaphatja.

A kocsisor haladt néhány métert, azután újra megállt. A kukás sikeresen elfoglalta Jordan helyét, és közben majdnem végighúzta a szomszéd sávban lévő Lincoln terepjáró oldalát. Valószínűleg SMS-ezett. Mindenki SMS-ezett. A New York-i forgalomban felesleges odafigyelnie az embernek arra, amit valójában tennie kéne. Az autók gyakorlatilag elvezetik magukat.

Seggfej.

Jordan lepillantott a műszerfalba épített hifirendszerre. Idegesítő szokás, amit képtelen volt elhagyni, amikor kihangosított telefonon beszélt.

– Írd fel ezt a táblára, Billy: kettős kereszt, nulla, kettő, kettő, kettő, kettő, nulla, kettő, kettő!

– Oké. Mi ez?

– Ezt is írd le!

Jordan gyorsan ledarálta a kukásautó matricáján lévő telefonszámot.

– Felírtam. Hé, nem szóltál, hogy bejön a férjed. Ma festik az irodádat, úgyhogy a pihenőben kellett elhelyeznem Moretti szenátorral.

– A volt férjem. És azért nem szóltam, mert nem tudtam róla. Mondta, mit akar?

– Te is tudod, hogy velem senki sem közöl semmit – felelte Billy. – Charlotte is vele van.

– Charlotte-nak iskolába kell mennie!

Nicknek kellene gondoskodnia arról, hogy időben elkészüljön.

Charlotte már így is sokat hiányzott. Nem járhatja újra a hatodik osztályt, mert az nagyon rosszul venné ki magát. A sajtó imádná a sztorit.

– Ugye mindjárt ideérsz? – kérdezte az autó hangszóróiból Billy.

Az elmúlt egy percben Jordan legalább két métert haladt. Hatalmas eredmény.

Az óra 5:56-ot mutatott. Még négy perce van.

– Már látom az épületet – felelte.

Az épület valóban kétsaroknyira esett tőle. A SiriusXM műholdas rádiócsatorna digitális óriásplakátja fényesen világított a tetején.

A nő megint rátenyerelt a dudára, mert jó ötletnek tűnt.

Megint haladt egy métert.

Hurrá, duda!

Billy felsóhajtott.

– Az NBC reggeli műsorában Meghan Trainor[2] lesz.

– Ez komoly?

– Ezért áll a Rockefeller Center környéke, akár a beton. Ma tartja az utolsó nyári koncertjét.

– Meghan Trainor miatt ekkora a forgalom?

– Rosszabb is lehetne. Legalább nem Ed Sheerant[3] hívták meg.

– Miért nem mi hívtuk meg Ed Sheerant? Nem akarok megint egy szenátorral beszélgetni. Lehangolnak a politikusok.

– A tulajok hívták meg Moretti szenátort. Azt hiszem, Greenstein barátja. Vagy talán Goldblatté.

Jordan csettintett a nyelvével, és haladt még néhány métert.

– Ezek szerint már ott tartunk, hogy a tulajok hívják meg a vendégeinket? Pontosan azért kapod a fizetésedet, hogy ezt megakadályozd, Billy. Azért fizetlek, hogy olyanokat hívj meg, mint Ed Sheeran.

– Felhívjam az NBC-t, és elintézzem, hogy Meghan Trainor beugorjon hozzánk, miután ott végzett? Megvan valahol a menedzsere száma, biztos el tudom intézni.

– Nem érem be a második hellyel, Billy.

A bal oldali sáv elindult. Az ő sávja miért nem? Átvághatna, de a következő sarok után megint ki kellene sorolnia jobbra.

Megéri?

Talán.

Talán.

Megmarkolta a kormányt, áttette a lábát a gázpedálra, és…

Egy busz gurult mellé, és lefékezett. Elállta az útját.

A francba!

Elkésett.

Billy valószínűleg letakarta a telefon mikrofonját, mert Jordan csak tompán hallotta a hangját. Mintha kiabált volna valakivel, de egy pillanattal később visszatért.

– Szükségünk van egy B tervre, Jordan. Nem fogsz ideérni.

Az óra 5:57-et mutatott.

Jordan tudta, hogy nem fog odaérni.

A mellette ácsorgó busz oldalán az ő rádióműsorának plakátja virított. Óriási, félméteres betűkkel az állt rajta, hogy Pörögj fel Jordan Briggsszel, és volt mellette egy reklámfotó is: körülbelül egy évvel azelőtt készült. Gyűlölte azt a képet, és az összes többi reklámfotót is, mert vele ellentétben azok nem öregedtek. Ráadásul a PhotoShop segítségével valaki mindig Malibu Barbie-t varázsolt belőle, amitől szinte tökéletesnek látszott, ellentétben a valósággal. Olyan érzés volt, mint tükörbe nézni, amiből a feljavított verziója néz vissza rá gúnyosan.

Már csak két perc maradt hat óráig, és még másfél saroknyira volt az épülettől. A forgalom teljesen beállt.

A busz egyik utasa felismerte, és a nevét kiáltozta.

Jordan felhúzta az ablakot, és elrejtőzött a sötét üveg mögött. A napfénytetőt is becsukta, nehogy valaki bedobjon rajta valamit.

– Ha Frankkel jöttél volna, most kiszállhatnál, és futva megtehetnéd a hátralévő távot – mondta Billy.

– De nem Frankkel jöttem, Billy – jegyezte meg szárazon Jordan.

Hirtelen eszébe jutott valami.

Á, nem teheti meg.

De mégis megtette.

Gyorsan leállította a motort, nehogy meggondolja magát, behúzta a kéziféket, bekapcsolta a vészvillogót, és kiszállt.

– Küldj le valakit az előcsarnokba egy headsettel, Billy! – kiáltotta, miközben levette a másik cipőjét is, és bedobta hátra, a törött sarkú mellé.

Billy mondott valamit, de Jordan becsapta az ajtót, és rohanva indult a járda felé. Futás közben kinyúlt hátra, és a távirányítóval lezárta az Audit.

Az autó csippant egyet.

2.
COLE

Cole Hundley, a New York-i rendőrség tisztje ámultan meredt az előtte álló autó sofőrjére. A nő kiszállt a Negyvenkilencedik utca közepén, lezárta a járművet, és nekiiramodott a járda felé. Az Audi, amit otthagyott az úton, a dugó közepén, eltorlaszolta a mögötte sorakozók útját, Cole járőrkocsiját is beleértve.

Mi a lószart művel ez a nő?

A rendőrtiszt döbbenten pislogott.

Tényleg megtörtént.

Szinte biztosra vette, hogy jól látta: a nő a cipőjét is levette. Miért is ne?

Bekapcsolta a szirénát, és három figyelmeztető hangot adott le.

Amikor a nő megfordult, arra számított, hogy megtorpan, majd bocsánatkérő és szégyenkező mosoly kíséretében visszaül az autójába. Az emberek általában így viselkedtek, amikor a rendőrök rajtakapták őket. Ez a nő azonban elmosolyodott, odaintett neki, azután megfordult, és rohant tovább mezítláb, akár az őrült.

Cole elképzelhetőnek tartotta, hogy az autó esetleg lopott. Végtére is szép volt. Viszont az a nő nem úgy volt öltözve, mint aki ellopja mások kocsiját egy körre. Cipő ugyan nem volt rajta, de a ruháiról ordított, hogy egy vagyonba kerültek. Az autótolvajoknak általában nincs slusszkulcsa, nem zárják le a járművet, miután lerakták valahol, és nem kapcsolják be a vészvillogót sem. Ez a nő a saját autóját hagyta ott a Negyvenkilencedik utcán, a reggeli csúcsforgalomban.

Ráadásul nagyon gyors volt. Látszott a mozgásán, hogy rendszeresen fut, és már egy fél háztömbnyire eltávolodott.

Cole tizenkét éve szolgált rendőrként, és már többször is megfordult a fejében, hogy rosszul döntött, általában akkor, amikor golyók vagy kések repültek felé. Egyszer megharapta egy ember, máskor egy kutya, és mindkét alkalommal oltást kellett kapnia. Az is többször előfordult, hogy leköpték, és nem kellemes, ha az embernek így indul vagy végződik a napja. A szidalmazásokhoz már egészen hozzászokott. Egyszer megtámadta egy nő, aki szigetelőszalaggal összeragasztott alufóliába csomagolta magát, és makacsul azt állította, hogy a Times Square egy gondosan megtervezett leszállópálya, amit a földönkívüliek építettek. Valójában meg sem lepődött azon, hogy egy nő kiszállt a százezer dolláros autójából az út közepén, és futva távozott. Szimpla New York-i kedd.

Cole üresbe tette a járőrkocsit, bekapcsolta a kék-piros villogót, felsóhajtott, kiszállt, és elindult a nő után.

Átpréselte magát a busz és az Audi között, azután az Audi orrát megkerülve elindult a járda felé, és közben érezte, hogy a telefonok kamerái már nem a nőt veszik, hanem őt, továbbá néhányan rádudáltak.

Az eseményeket rögzítő kamerák közül egyedül az a kétezer dolláros testkamera nem működött megbízhatóan, amelyik az egyenruhájára volt erősítve. Jellemző…

3.
JORDAN

Jordan átrohant a Hatodik utcán. A gyalogosoknak piros volt, de nem számított, mert az autók úgyis álltak. Jó sokan keltek át az úttesten ugyanúgy, mint ő, a többségük közben a telefonját bámulta, tudomást sem véve a külvilágról. Ő legalább szétnézett. A bedugult forgalom ellenére a taxisok kitartóan dudáltak. A taxisok egyébként is imádták használni a dudát, mintha ez adott volna értelmet az életüknek. Az is lehet, hogy valamiféle dudakvótát kellett teljesíteniük minden hónapban. Jordan el sem tudta képzelni New Yorkot dudaszó nélkül. Ez volt a népe himnusza.

Már jócskán maga mögött hagyta a Hatodik utcát, és majdnem a SiriusXM épületénél járt, amikor eszébe jutott, hogy a telefonját az autóban felejtette a műszerfalba dugva. Most már mindegy, semmit sem tehet. A rendőrrel sem tehet semmit, aki a nyomába eredt, azonkívül, hogy nem hagyja, hogy utolérje. Biztosra vette, ha nem néz hátra, hihetően letagadhat mindent, és talán szerencsésen megússza ezt a különös közjátékot. De pillanatnyilag nem ez volt a legfőbb gondja.

Lehajtott fejjel átpréselte magát a turisták mindennapos falán, akik az 1221 Avenue of the Americas[4] előtt fényképezkedtek, és csodával határos módon sikerült bejutnia az előcsarnokba úgy, hogy senki sem ismerte fel, a recepcióspult előtt azonban ismét kisebbfajta tömegbe ütközött, amelynek a tagjai egyesével haladtak át a fémdetektoron. Az átkozott turisták útszűkületet okoztak! A tősgyökeres New York-iak nem viseltek a város nevével feliratozott ruhadarabokat, és nem érezték szükségét annak, hogy kétezer fotót készítsenek egy előcsarnokról.

A liftek fölött elhelyezett hatalmas óra 5:59:22-t mutatott. Jordannek már csak negyven másodperce maradt.

Tölcsért formált a szája előtt a kezével, és elkiáltotta magát:

– Jézusom, egy zsaru behúzott egyet Howard Sternnek[5] odakint a járdán!

Ez megtette a kellő hatást.

A csoport megfeledkezett az előcsarnokról, és egy emberként támadta meg az ajtókat, mint kertvárosi háztartásbeli anyukák a Walmartot az akció első napján.

Jordan megkerülte a tömeget, átpréselte magát néhány ismeretlen, öltönyös férfi között, és sikeresen eljutott a fémdetektorig.

– Már a lifteknél vagyok, Bobby!

Amikor átrohant a biztonsági berendezésen, a riasztó megszólalt, mire a biztonsági őr meglepetten felpillantott.

– Hé, Jordie! Meg kell…

Jordan a többit már nem hallotta.

A márványpadlón a liftekhez siklott, és mind a hat hívógombot megnyomta.

Billy nem volt ott.

Hol a túróban van Billy?

Újra megnyomta a gombokat.

A feje fölött 6:00:02-t mutatott az óra.

A picsába!

A picsába!

A picsába!

Balról a harmadik lift csilingelt, és kinyílt az ajtaja. Egy lány lépett ki, akinek vállig érő rózsaszínű haja volt, egy Pörögj fel Jordan Briggsszel feliratú pólót viselt, és olyan képet vágott, mint a fényszóró fogságába esett őz. Az egyik kezében egy vezeték nélküli Bose fejhallgatót tartott, a másikban pedig egy mobiltelefont.

Jordan nem ismerte fel.

– Hé!

A lány felpillantott, majd lassan és hanyagul elindult felé. Miért is sietett volna? Nem az ő élete forgott kockán. Ne kapkodj, kicsikém! Nehogy hasra ess!

Kibaszott gyakornokok!

Mintha óránként keltek volna ki a tojásból, és egyiknek sem vette semmi hasznát.

Jordan odarohant hozzá, kikapta a kezéből a fejhallgatót, és amikor feltette, meghallotta a műsora bádoghangú főcímzenéjét.

A gyakornok felemelte a telefont.

– Billy lefényképeztette velem a táblát arra az esetre, ha…

Jordan kikapta a kezéből a készüléket, beugrott a liftbe, és úgy megnyomta a negyvenharmadik emelet gombját, hogy fájdalmasan reccsent a műanyag. Odadobta a slusszkulcsát Rózsaszín Hajnak.

– Szedd össze az autómat a Negyvenkilencedik utcáról, el ne lopják!

Mielőtt a lift ajtaja becsukódott volna, megpillantotta a rendőrt. A biztonsági szolgálat pultja előtt állt, és őt nézte.

A zene a végéhez közeledett, és megszólalt Billy:

– Ott vagy, Jordie?

– Milyen kishitű vagy, Mr. Glueck! Eddig egyetlenegyszer sem hiányoztam a munkából.

– Ügyelj a légzésedre! Úgy zihálsz, mint aki most mászott ki egy bokszoló ágyából.

– Kétsaroknyit futottam. És különben is, honnan tudod, hogy az ember szex után zihál?

– Én is hangot adok, amikor kiderül, hogy nincs elég pénz a bankszámlámon, amit némi ujjal mutogatás és nevetés követ, utána talán egy kis összebújás, és végül kinyílik a kocsiajtó, amikor is az egyikünknek távoznia kell.

Jordan felpillantott a lift kijelzőjére. Huszonegyedik emelet.

– Milyen a hangminőség?

– Tökéletes – felelte Billy. – Goldblatt beszélni akar veled a holnapi szabadnapodról.

– Jules bekaphatja. Ez nem az ő hatásköre.

– Mindjárt adásban vagyunk. Öt, négy, három…

Billy elhallgatott.

Jordan vetett egy pillantást a mobiltelefonra: a kijelzőn lévő fotó a tábláról készült.

A zene véget ért.

A nő egy pillanatra lehunyta a szemét, mélyen, orron át beszívta a levegőt, bent tartotta, azután lassan és halkan kifújta a száján keresztül.

A hang minősége alig észrevehetően megváltozott, amikor a mikrofon élőbe kapcsolt, és Jordan beszélni kezdett:

– Arra kérlek benneteket, hogy írjatok le egy számot – kezdte. A hangja higgadt volt és megnyugtató. – Ma két számot fogok lediktálni nektek, és máris mondom az elsőt. Az előbb találkoztam egy férfival. Nem az a fajta volt, aki felajánlja a segítségét, amikor az ember öt bevásárlószatyrot cipel, nem is az a fajta, aki kinyitja előttünk az ajtót, és egyértelműen nem az a fajta, aki odaadja a kabátját, amikor kicsit fázunk. Az a fajta pasas volt, aki ránk szól, hogy ne járkáljunk a tévé előtt, amikor meccset néz. Az a fajta, aki fingik a buszon, vagy élvezettel vakarássza az alsó testtájait a pénztárnál kanyargó sorban, ahol bárki megláthatja, aki szerencsétlenségére véletlenül odanéz. A szőrtelenítést csak hírből ismeri, mint az eszkimók a bikinit. Az új barátom valószínűleg azt hiszi, a lovagiasság egy tájegység Jersey-ben. Igen, én találkoztam azzal a bizonyos pasival. Mivel a fajtája egyik jellegzetes képviselője, volt olyan kedves, és megadta nekem a telefonszámát. Nem kértem tőle, egyszerűen kirakta. A már említett okokból azt feltételezte, hogy fel akarom hívni, és talán közelebbről is meg akarom ismerni. Az egyszerűség kedvéért jelentsük ki, hogy Stannek hívták! Egyértelműen stanes kisugárzása volt.

A lift csilingelt, és amikor az ajtó kinyílt a negyvenharmadik emeleten, Jordanre a saját reklámfotója tekintett, az, amelyet korábban a buszon is látott. A saját arca vigyorgott vissza rá egy hatalmas plakátról, ami a tölgyfából készült recepcióspult mögötti fal felét elfoglalta. Kilépett a folyosóra, balra fordult, és elindult a stúdiója felé.

A zsúfolt folyosón az emberek kitértek az útjából. Néhányan rámosolyogtak, és odabiccentettek neki, mások elfordították a fejüket. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy hozzászóljon, amikor a fején volt a fejhallgató. Nem ez volt az első munkanapjuk.

– Mindannyian tudjátok, hogy a szívem mélyén kedves déli lány vagyok – folytatta gunyoros hangon, kissé túljátszott akcentussal, hiszen valójában nem volt neki, mivel Cleveland külvárosában született. – Éppen ezért hálásan elrebegtem egy udvarias köszönetet, aztán alig vártam, hogy végre telefonközelbe jussak, és felhívhassam az új udvarlómat, az én szőke hercegemet, az én drága Stanemet. Mivel az ország déli részéből származom, kissé szégyenlős vagyok. Azok, akik rendszeresen hallgatnak engem, talán nem így gondolják, pedig igaz. Amikor egy srác megadja nekem a számát, visszaváltozom azzá a tizenhárom éves, furcsa, felső tagozatos lánnyá, aki csillogó fogszabályzót viselt, és akinek a pattanásai keményen megküzdöttek a szeplők által szabadon hagyott helyekért. Ez a lány ilyenkor azon töpreng, hogy vajon minek köszönheti a megtiszteltetést: a szódásüveg szemüvegének vagy a tökéletesen lapos mellének? Talán azzal hívtam fel magamra a figyelmet, hogy angolon ügyesen elragoztam egy igét, vagy azzal, hogy a tesiórán három dobásból kétszer elegánsan elhibáztam a kosárgyűrűt. Az biztos, hogy nem a személyiségem nyűgözte le az illetőt. Akkoriban a srácok ritkán álltak szóba velem, ezért nem ismerhettek. Egy árnyék voltam, egy kísértet, légy a falon, amelyik megpróbál túlélni anélkül, hogy lecsapnák. Akkoriban még nem az a lány voltam, akire a Stanek vágynak. Vagy talán mégis, csak nem tudtam értelmezni a jeleket. Fogalmam sincs, ezt nehéz megmondani. A srácok többségéhez hasonlóan a Stanek nem lőnek egyenesen célba, amikor fel akarnak szedni egy lányt. Néha kerülgetik a forró kását. Körültáncolják az embert. Az én Stanem, ez a nagydarab férfi, akivel ma reggel megismerkedtem, úgy döntött, azzal hívja fel magára a figyelmemet, hogy bevág elém a Negyvenkilencedik utcán. Nem a legkifinomultabb módszer, az biztos. Bevágott elém, és meglóbálta előttem a méretes dömperét. Ebből egyértelműen az következik, hogy Stan világában a szerelem törvényei felülírják a forgalom szabályait. Ugye ti is szerencsésnek érzitek magatokat, amiért Stan világában élhettek?

Tudom, hogy nehéz új emberekkel megismerkedni. A hirtelen előzés valószínűleg egyenértékű azzal, mintha meghúzta volna a copfomat, vagy meglökött volna a puncsospult előtt a végzős bálon. A magunk módján mindannyian szégyenlősek vagyunk. Stan elismerést érdemel, mert legalább megpróbált átmászni a szégyenlősség falán azért, hogy odaköszönhessen nekem. De miért kellett ilyen seggfej módjára viselkednie? Ez a legügyesebb trükk, amit elő tudott húzni a bűvészcilinderből?

Jordan bekanyarodott a sarkon, belépett az apró teakonyhába, és egyenesen a filteres kávéfőzőhöz szökellt. Öntött magának egy feketét, azután az eszpresszógéphez lépett, és további két adag presszót töltött a bögrébe. Lehunyt szemmel beszívta a csodálatos illatot, a koffein mennyei aromáját, az istenek édes verejtékét. Nagyon szeretett volna kortyolni belőle, de tudta, hogy nem teheti meg, míg adásban van. Ez volt a szabály.

Visszasétált a folyosóra a bögrével a kezében, megint beleszagolt, azután jobbra fordult, és elindult a folyosó végén lévő stúdió felé.

– Bizonyos Staneknek meg tudok bocsátani. Komolyan mondom. Amint említettem, nehéz új emberekkel megismerkedni. A mai világban kreatívnak kell lenni. A munkahelyünkön már nem randizhatunk, és erről bárki megkérdezheti Billt és Monicát. Már húsz év telt el azóta, de az emberek még mindig úgy emlegetik azt az oboázást és a kék ruhát, amit nem szabad tisztítóba vinni, mintha a drámai esemény csak tegnap zajlott volna le. Régen a munkahelyi kapcsolatok szokványosnak számítottak, és nem véletlenül. A napunk túlnyomó részét az irodában töltjük, ezért természetes, hogy közel kerülünk a munkatársainkhoz. Megismerjük őket a legjobb és a legrosszabb oldalukról is, és látjuk, hogy miket tárolnak a munkaállomásukon. Jóságos ég! Ha az ember túl tudja tenni magát a Csillagok háborúja-, az Én kicsi pónim-figurákon és a garfieldes naptárakon, aztán mindezek ellenére megtalálja a szerelme tárgyát, akkor jogában állna akcióba lépni. Miért ne lehetne eltölteni három csodálatos percet a fénymásoló tetején azzal a különleges személlyel, aki a könyvelésen dolgozik, hogy megtörjük a szerda egyhangúságát? Márpedig nem lehet, főleg manapság. Ami engem illet, bizonyos értelemben én vagyok a főnök, ezért ha le akarnék feküdni az egyik munkatársammal, rengeteg nyomtatványt ki kellene töltenem, és több konferenciabeszélgetést is le kellene bonyolítanom a cég jogászaival, mielőtt megengedhetnék magamnak akár egyetlen mosolyt is. Le merem fogadni, hogy létezik egy oktatófilm, amit meg kellene néznünk külön-külön, azután talán együtt is, valószínűleg felnőtt felügyelete mellett. Manapság már nem olyan könnyű paráználkodni, mint régen. Sem a lányoknak, sem a fiúknak, sem azoknak, akik valahol a kettő között vannak. A mai világban, ha az ember randizni akar, kreatívnak kell lennie. Be kell vágnia valaki elé a forgalomban. Igaz, Stan? Ez a te módszered. Elcsened az illető tárcáját a Starbucksban, azután felajánlod neki, hogy kifizeted a tejeskávéját, amikor rájön, hogy eltűnt a bankkártyája. Uber-sofőrnek adod ki magad, bekapcsolod a gyerekzárat, és csak akkor engeded kiszállni, ha beleegyezett, hogy elmegy veled moziba vagy színházba. A nyomába szegődsz a sötét utcán kapucnis pulóverben, és vicces megjegyzést teszel, például hogy „Véletlenül nincs nálad egy kilencvoltos elem? Lemerült a sokkolóm.”

Természetesen az internetes társkeresők, a Tinder, Grinder, Minder, Blender vagy Sidewinder segítségével pillanatok alatt kielégíthetjük a legfurcsább igényeinket is. Nem tudom, ti mit gondoltok erről, de nekem ezek a kapcsolatok mindig csalódást okoztak. Talán Stan is így van ezzel. Elképzelhető, hogy ezért szokott bevágni a magányos nők elé a forgalomban. Talán 2020-ban ez nem is olyan rossz módszer arra, hogy felhívjuk magunkra egy hölgy figyelmét.

Jordan belépett az irodájába. A falakat és a bútorok többségét festőfólia borította. A beérkező postája az ajtó melletti széken tornyosult. Áttúrta a halmot, megtalálta a levelet, amire számított, zsebre tette, és nagyon örült, hogy a beosztottai nem bontották fel.

Az irodán átvágva Billyre nézett az ablakon át. A stúdió nehéz, hangszigetelt ajtaját úgy tervezték meg, hogy odabentről bármikor ki lehetett nyitni, kívülről viszont automatikusan le volt zárva, nehogy valaki hívatlanul belépjen, és megzavarja a műsort. Jordan meghallotta a mágneses zár halk kattanását, és belépett a helyiségbe.

Billy Glueck odabiccentett neki a bal oldalon elhelyezkedő üvegfalú producerfülkéből, és rámutatott a falon lévő LCD monitorra. Éppen 5 300 049-en hallgatták a műsort. Jordan imádta a műholdas rádiócsatornákat és a valós idejű statisztikáikat.

Beült a hatezer dolláros Herman Miller székbe. A kávésbögrét maga elé tette az asztalra, megint beleszagolt a gőzbe, és elmosolyodott.

– Az a helyzet, hogy tanácstalan vagyok. Felhívjam a fazont, vagy ignoráljam? Megbocsássam a hülyeségét, és megengedjem neki, hogy bekukkantson a szoknyám alá? Végtére is kedves déli lány vagyok. Már mióta ezen gondolkodom, és őszintén szólva nem tudok dönteni, ezért tőletek fogok segítséget kérni. Vegyetek elő papírt, és írjátok le ezt!

Ránézett az íróasztala mellett álló, az aznapi műsor témáit jelző fehér táblára, és megtalálta a telefonszámot, amit a kukásautó hátuljáról diktált le Billynek.

– Mindannyian hívjátok fel Stant a nevemben a 212-555-6717-es számon, 304-es mellék, és tapogassátok le nekem! Megbízom bennetek. Tudni akarom, mi az igazság. Vajon erre a férfira vártam egész életemben, csak rosszul sült el az első alkalom, vagy pedig helyes az első benyomásom, és Stan egy ősember, aki rossz helyen keresi a szerelmet? Nagyon kíváncsi vagyok a véleményetekre, és szeretném, ha a segítségemre lennétek abban, hogy meghozzam a helyes döntést… Hamarosan visszatérünk.

A fülkében Billy felemelte a mutatóujját, kivárt, azután azt mondta:

– …és… kint vagyunk. – Jordanre nézett. – Tényleg volt fogszabályzód gyerekkorodban?

– Nem volt, hazudtam.

– Egy kőszívű ribanc vagy, ugye tudod?

Jordan a tenyerébe fogta a bögrét, a szájához emelte, azután mozdulatlanná dermedt, mert eszébe jutott a kislánya.

A picsába! Miért hozta ide Nick?

Letette a bögrét, bánatos pillantást vetett a fekete folyadékra, azután felpattant.

– Mindjárt visszajövök.

– De csak két perced van!

Mire Billy befejezte a mondatot, már kilépett az ajtón.

4.
COLE

Cole Hundley New York-i rendőrőrmester egy pillanatig még a liftben maradt, miután kinyílt az ajtó, habár szinte biztos volt benne, hogy a megfelelő emeleten jár. Miután átverekedte magát az épület előtt tolongó tömegen, és beszélt néhány biztonsági őrrel, akik feltétlenül ellenőrizni akarták a fegyverét, mielőtt beengedték, megpillantotta az autóból kiszállt őrült nőszemélyt. Ahogy rácsukódott a lift ajtaja, Cole szemmel tartotta a kijelzőt, ami a fülke mozgását mutatta. A felvonó megállt a negyvenharmadik, a negyvenötödik és az ötvenkettedik emeleten, és végül visszatért az előcsarnokba. Cole beszállt, megnyomta mind a három emelet gombját, és arra számított, hogy feleslegesen teszi majd meg az utat felfelé és lefelé, mert nem fogja megtalálni az Audi sofőrjét, de amikor kinyílt az ajtó, a folyosó szemközti faláról az őrült nő hatalmas fotója nézett vissza rá. Alatta az a szöveg állt, hogy Pörögj fel Jordan Briggsszel, Hétköznap 6-tól 10-ig. Az óriásplakátot a mennyezetbe épített LED-ek világították meg.

Amikor a lift ajtaja kezdett becsukódni, Cole kinyújtotta a kezét, hogy bekapcsolja az érzékelőket, és megállítsa az ajtót.

– Segíthetek? – kérdezte egy negyvenes nő, piros keretes szemüvegben, piros kosztümkabátban és fehér blúzban a recepcióspult mögött, ami közvetlenül az őrült nő túlméretezett fotója alatt helyezkedett el.

A folyosón fel-alá szaladgáltak az emberek, és a falakba épített hangszórókból valaki egy Stan nevű fickóról magyarázott, ráadásul elég hangosan.

– Megnyomná nekem az előcsarnok gombját? – kérdezte Cole-tól a UPS egyik alkalmazottja, aki begördített egy kézikocsit a liftbe, és elhelyezkedett vele a fülke hátsó sarkában.

Miután Cole nem reagált, a férfi lehajolt, elnyúlt mellette, megnyomta a gombot, halkan azt dünnyögte: Igazán köszönöm, őrmester, azután felegyenesedett, és nyomkodni kezdte a tabletjét. Egy másodperccel később felpillantott.

– Hé, ellépne az ajtótól? Dolgoznom kell.

A New York-iak reggelente ragyogtak a boldogságtól.

A pirosba öltözött nő zavartan elmosolyodott. Cole jól ismerte ezt a mosolyt, mert az emberek többsége így mosolygott a zsarukra: Szívesen segítek, ha nem miattam van itt. Az aránytalanul elnyújtott mosoly közben végiggondolták, miféle rosszaságokat követtek el mostanában, és azon töprengtek, akadt-e köztük olyan, ami rendőri intézkedést vonhat maga után.

– Jordan Briggshez jöttem – közölte Cole, és önkéntelenül felpillantott a plakátra.

A nő úgy nézett a kamerába, mintha egyenesen őt, a recepcióspult előtt álló személyt fixírozta volna. Az egyik kezét csípőre tette, a másikat lógatta. A fejét kissé félrebillentette, és kihívóan mosolygott.

– Ms. Briggs éppen adásban van. Kért időpontot?

Cole megrázta a fejét.

– Talán baleset történt?

– Tudomásom szerint nem. Legalábbis egyelőre.

A recepciós értetlenül felvonta a szemöldökét.

Cole háta mögött csilingelt az egyik lift, és miután az ajtó kinyílt, egy szürke öltönyös szikár férfi lépett ki a folyosóra. Odabiccentett a recepciósnak, azután elindult balra.

Cole egy darabig követte a tekintetével, azután kissé ráhajolt a pultra. Nem volt túlságosan nagydarab férfi, de tudta, hogy ezzel kibillenti az embereket az egyensúlyukból, főleg egyenruhában.

– Beszélnem kell vele. Most rögtön!

– Nos…

A nő nem fejezte be a mondatot.

A folyosó távolabbik végén kitárult egy nehéz tölgyfa ajtó, aminek ablak volt a közepén, és az őrült nő lépett ki rajta. Idegesnek látszott.

– Jordan! – kiáltotta a szürke öltönyös férfi, és sietős léptekkel elindult felé.

– Most nem érek rá, Jules. Adásban vagyok.

A nő elindult a folyosón.

– A rádióban nem tehetsz közzé telefonszámokat – kiáltotta utána a férfi. – Ezt hányszor kell még megbeszélnünk?

– Sehányszor, Jules – kiabálta vissza a nő a válla fölött. – Egészen pontosan: sehányszor sem kell megbeszélnünk.

A nő felgyorsította a lépteit, és úgy látszott, a folyosó végén lévő helyiség felé igyekszik. Cole futva a nyomába eredt.

– Maga nem mehet be oda! – kiáltotta utána a recepciós. – Jordie! Látogatód van.

A szürke öltönyös két méterre csökkentette a közöttük lévő távolságot.

– Talán újra össze kellene hoznom téged a jogászainkkal. Tudom, a legutóbbi megbeszélést is nagyon élvezted, amikor arról társalogtunk, hogy a tavalyi évben hányszor csesztél ki velünk élő adásban, és ez miféle anyagi következményekkel járt. Mit szólnál egy újrázáshoz?

– Igazad van, Jules. Rossz kislány vagyok, és büntetést érdemlek.

– Táblázatba kellene foglalnom, hányszor hoztál bennünket kellemetlen helyzetbe.

– Mit szólnál egy kördiagramhoz? Szeretem a kördiagramokat. Jól néznek ki.

– Ez nem volt vicces, Jordie.

– Nem is szántam annak, Jules. Végezd a munkádat, és én is végzem az enyémet!

– Az én munkám arról gondoskodni, hogy te úgy végezd el a munkádat, hogy holnap is legyen munkánk.

– Ms. Briggs! – kiáltotta Cole.

Az őrült nő megfordult, és ránézett. Látszólag egyáltalán nem lepődött meg, hogy egy rendőr üldözi a folyosón. Felemelte a mutatóujját, azután a szürke öltönyös férfi felé fordult.

– Miért a tulajdonosok hívják meg a vendégeimet? Nem azért vagyok itt, hogy Greenstein politikai céljait támogassam, és nem nekem kell hozzásegítenem a haverjait ahhoz, hogy megválasszák őket.

– A szenátor kedveli a műsorodat.

Briggs elvigyorodott.

– A szenátor egy báb. Két lábon járó, agyhalott dildó, aki ócska parókát visel, ami ragad a barnítóspray-től.

Az öltönyös férfi ideges pillantást vetett a mögöttük lévő helyiség felé.

– Jézusom, Jordie! Ne ilyen hangosan!

– Ha el kell beszélgetnem vele a műsoromban, kurvára bohócot fogok csinálni belőle.

– Szívélyes hangulatban eltársalogsz vele, különben ez is megbeszélés tárgya lesz.

Cole megköszörülte a torkát.

Az őrült nő ránézett, megfordult, és bemasírozott a helyiségbe. Az ajtón az a felirat állt, hogy JORDAN BRIGGS, PIHENŐ.

A szürke öltönyös férfi halkan káromkodott, azután megfordult, és a rendőrre nézett, akit addig észre sem vett.

– Jóságos ég! Mit művelt még ezenkívül?

– Egyre hosszabb a lista – felelte Cole, és követte a nőt a pihenőbe.

Briggs a távolabbik sarokban guggolt, és átölelt egy kislányt. Egy férfi állt mellettük, aki az egyik kezében Eperke és barátai-hátizsákot tartott, a másikat zsebre dugta. A szoba túlsó végében még egy férfi ült fekete bőrkanapén, kávét ivott, és telefonált. Moretti szenátor. Cole felismerte, mert többször is látta a tévében.

A rendőr beállt a nő és az ajtó közé. Innen nem fog megszökni.

– Ms. Briggs! Beszélnünk kell az autójáról.

A nő értetlen pillantást vetett rá.

– Mi van az autómmal?

– Otthagyta az út közepén.

– Ez nem igaz.

– De igen.

A nő elengedte a kislányt, és megnyomott egy gombot a telefonon, ami a bőrfotel melletti asztalkán állt.

– Igen?

– Helló, Sarah! Jordie vagyok. Hol az autóm?

– Az autód?

– Igen, az a jármű, amivel ma munkába jöttem.

– A mélygarázsban van. Trixie odaadta a slusszkulcsot Billynek.

– Köszönöm, Sarah. – Az őrült nő Cole-ra mosolygott. – Megoldódott a rejtély.

A rendőrnek nem volt kedve ehhez az ostoba játékhoz.

– A műszerfalamon lévő kamera rögzítette az esetet, Ms. Briggs. Maga leparkolt a Negyvenkilencedik utca közepén, kiszállt az autójából, lezárta, azután elszaladt.

– Börtönbe mész, anya? – kérdezte a kislány.

Briggs grimaszolt, és közelebb húzta magához a gyereket.

– Le akar tartóztatni a lányom szeme láttára, őrmester?

– Attól sokkos állapotba fogok kerülni – mondta a kislány. – Ebben a korban még nagyon fogékony vagyok, és rendkívül érzékeny a társadalom negatív képi világára.

– Tizenöt másodperc múlva adásban vagy, Jordie – közölte egy hang a falba szerelt hangszóróból.

A nő homlokon csókolta a kislányt.

– Várj meg itt, Charlotte!

A kislány bólintott.

A nő felállt.

– Te maradj itt! – utasította a hátizsákot tartó férfit. – Azt vidd be az irodámba, és várj meg itt! – Kifelé menet megpaskolta Cole mellkasát. – Maga viszont elmehet. Köszönöm, hogy aggódott értem.

Köszönöm, hogy aggódott értem?

Mire Cole megfordult, a nő kilépett az ajtón, és futásnak eredt a folyosón.

5.
JORDAN

– Jézusom, Jordie! – szólalt meg Billy, ahogy a nő belezuhant a székébe. – Ha ennyire kiszámítod, legalább a drót nélküli fülest vidd magaddal!

Jordan gyorsan a szájához emelte a kávét, felhajtotta, azután a feje fölé emelte a bögrét. Az egyik gyakornok kikapta a kezéből, kiszaladt az ajtón, hogy teletöltse, miközben Billy visszaszámolt a fejhallgatóban.

Jordan asztalán kigyulladt a piros ÉLŐ ADÁS lámpa.

– Azt hiszem, elkövettem egy rosszaságot – mondta Jordan a mikrofonba. – Összefutottam a főnökömmel a folyosón, aki felhívta a figyelmemet, hogy Stan talán nem akar ma reggel ötmillió emberrel beszélni. Ezzel egyet is értek. Nem tudom, mekkora adatforgalmat engedélyezett a telefonján, és azt sem, mit tervezett mára. Nem akarjuk túlterhelni a pasit, éppen ezért arra kérlek benneteket, ha fel akartátok hívni őt, egyelőre ne tegyétek. Inkább a rádióállomás központi számát hívjátok, és kérjétek Jules Goldblattot, a programigazgatónkat, aki szívélyesen felajánlotta, hogy leírja a neveteket és a számotokat, aztán továbbadja Stannek. Arra gondoltunk, Stan így vissza tudja hívni, akit szeretne. Nem akarjuk szorult helyzetbe hozni. Jules igazi csapatjátékos, aki bármit megtenne az embereiért.

Jordan asztalán három monitor állt. Az első egy netes géphez tartozott, a másodikon a várakoztatott betelefonálók neve látszott, a harmadikon pedig egy csetprogram volt megnyitva, ezen üzengethetett Billyvel és a többi kollégával élő adás alatt. Mind a három monitort ugyanaz a billentyűzet és egy választókapcsolós egér irányította, hogy ne legyen tele az asztal perifériákkal. Jordan gyűlölte a rendetlenséget. A harmadik monitoron felugrott egy üzenet:

BILLY: Jules ki fog rúgni.

Jordan gyorsan gépelni kezdett: Most vett egy új Jaguar F-Type-ot, nem fogja kirúgni az aranytojást tojó tyúkot.

BILLY: Az összes vonal foglalt. Kapcsold be Crystalt a 2-esről!

– Helló, Crystal, adásban vagy!

– Tényleg?

Jordan vetett egy mogorva pillantást Billyre az üvegen át, és háromszor bemutatott neki a középső ujjával.

A gyártásvezető vállat vont, és bocsánatkérően elmosolyodott.

Jordannek energiára és vitalitásra volt szüksége, hogy felébressze a világot. Nem beszélgethetett olyan emberekkel, akik az egyik kezükkel a szundi gombot nyomkodták, a másikkal pedig egy koporsókatalógust lapozgattak.

– Igen, Crystal. Amikor az ember felhív egy rádióműsort, és tíz percen keresztül várakoztatják, miközben reklámokat játszanak be neki, elég valószínű, hogy élő adásba fog kerülni, amikor a műsorvezető bejelentkezik. Ez így működik. Marconi pontosan így álmodta meg.

– Az érdekelne, hogy nézted-e este a politikai vitaműsort.

– Dehogy néztem! Nem nézek vitaműsorokat. Inkább százszor végighallgatom a Backstreet Boys[6] legnagyobb slágereinek instrumentális változatát, miközben valaki fogpiszkálókat dugdos a körmöm alá. Ugye nem ülted végig azt a locsogást?

– Rengeteg jelölt közül lehet választani.

– Neked ki a kedvenced?

– Borton Iowából.

– Arról beszélünk, aki elég alacsony, apró patkányszeme van, és csokornyakkendőt hord?

– Szerintem jóképű.

Jordan ránézett a második monitorra, a várakoztatott hívásokra.

1-es vonal: Stan (bocsánatot akar kérni)

2-es vonal: Crystal (adásban van)

3-as vonal: Stan (ez a Stan azt állítja, randizott veled gimis korodban)

4-es vonal: Bernie (egy játékot akar játszani)

5-ös vonal: Stan (nő, és azt állítja, a legjobb Stanek nők)

Jordan felsóhajtott. Nem volt különösebben elragadtatva a reggeltől.

– Feltehetek neked egy bizalmas kérdést, Crystal?

– Csak rajta!

– Hány éves vagy?

– Hetvenhat.

– Hűha! Hetvenhat. És még nem adtad fel a reményt. Áldjon meg az ég!

– A remény jó dolog.

A gyakornok behozta a kávét, és halkan letette az asztalra. Jordan közelebb húzta, és beleszagolt. A frissen pörkölt kávé illata megtöltötte az orrlyukait, a gőz pedig beterítette az arcát. Legszívesebben lefeküdt volna azzal a bögrével, ha ez New Yorkban nem lett volna illegális.

– Hetedikes koromban osztálytitkárt választottunk. Két diák versengett a pozícióért: Bobby Corbin és Lisa Almond. Bobby plakátokat és kitűzőket készített, és átkozottul jóképű volt. Sötét haja volt, amit mindig hátrafésült, és a mosolyától megremegett a lányok térde, többek közt az enyém is. Odavoltunk érte. Nem volt olyan helyes, mint Zac Efron vagy Jesse Metcalfe,[7] de felkerülhetett volna a Teenbeat címlapjára. A Tiger Beatére talán nem, de a Teenbeatére[8] mindenképpen. Nem számított, milyen témát dobott fel, mert a különleges kisugárzása miatt mindenki bólogatott, mint a gép. Az első két vitát fölényesen nyerte Lisa fölött, de a lány keményen tartotta magát. Én a helyében bebújtam volna az egyik öltözőszekrénybe vagy a tisztítószerek alá, főleg a második vita után. Ahányszor csak szólásra nyitotta a száját, a többiek azt kántálták, hogy „Bobby, Bobby, Bobby”. Lisának esélye sem volt a győzelemre, legalábbis mi így gondoltuk. A harmadik és egyben utolsó vitán azonban előhúzott a zsebéből egy ütőkártyát. A szülei étel- és italautomatákkal foglalkoztak, és az egész város az ő gépeikkel volt tele. Lisa azt mondta, ha őt választjuk meg, az apja az egész iskolát ellátja automatákkal, úgyhogy mindig csak néhány lépés fog elválasztani bennünket a Snickerstől. Imádtam a csokoládét, tehát Lisára szavaztam, és kiderült, hogy ezzel nem voltam egyedül, mert az osztálytitkár-választáson végül ő győzött. Segítettem számolni a szavazatokat, és ötször annyit kapott, mint Bobby Corbin. Bobbynak esélye sem volt. És mindannyian nagyon izgatottak voltunk. Lisának volt egy térképe az iskoláról, és megmutatta nekünk, hová fognak kerülni az automaták. Azt is elárulta nekünk, hogy az apja huszonöt centért fogja árulni a csokit, vagyis sokkal olcsóbb lesz, mint a boltban. Csodálatos időszak volt. De teltek a hónapok, és nem történt semmi. A negyedik hónap végére sem bukkantak fel az automaták. Végül kiderült, hogy Lisa nem egyeztette le a cukormámoros tervét az iskola vezetőségével. Utólag visszagondolva azt is elég valószínűnek tartom, hogy a szülei sem egyeztek volna bele. Azt biztosan tudom, hogy az iskolai szülői esteken heves vita folyt a témáról, és egyik felnőtt sem támogatta, sőt néhányan ökölbe szorított kézzel érkeztek, harcra készen. Elég jól ismertem Lisát, és biztosra veszem, hogy nem szándékosan hazudott nekünk. Csak nem árulta el a teljes igazságot. Ha az ember nagyon keresi a kettő között a különbséget, akkor biztosan megtalálja, de tizenkét évesen ugyan kit érdekel az ilyesmi? A csokoládé a lényeg. Azt viszont bátran ki merem jelenteni, hogy Lisa volt a jobb politikus. Ugyanúgy kiismert bennünket, mint a tegnapi vita résztvevői.

Jordan maga elé húzta a billentyűzetet, és megnyitotta az internetes keresőt az első monitoron.

– Szóval te úgy gondolod, hogy Borton helyes pasi, igaz? Nedves lesz tőle a nagyibugyid? Mi a keresztneve? Brett vagy Seth? Valami ilyesmi?

– Rhett. Rhett Bortonnak hívják.

– Mi más? – Jordan beírta a keresőbe, mire a képernyőt elárasztották a reklámfotók. Borton egy troll volt csokornyakkendőben, a mosolya túl széles, a fogai pedig túlságosan fehérek. – Árulj el nekem valamit, Crystal! Kíváncsi vagyok a véleményedre, mert már hetvenhat éves vagy. Találkoztál valaha is olyan politikussal, aki betartotta a kampányidőszakban tett ígéreteit, vagy akár csak egyet is közülük? Csak egyetlen apróságot… – Mielőtt a hallgató válaszolhatott volna, Jordan folytatta: – Automatákat és csokikat lobogtatnak meg előttünk, pontosan azt mondják, amit hallani akarunk, de nem tartják be az ígéreteiket, és nem lehet elszámoltatni őket. Viszont ez sohasem az ő hibájuk. Pillanatok alatt ráböknek arra, aki az útjukban áll, és nem vállalják a felelősséget. Szerintem az lenne a legjobb, ha minden megválasztott tisztségviselővel hivatalba lépése napján aláíratnának egy listát, ami a kampányidőszakban tett ígéreteit tartalmazza. Aztán ha az utolsó munkanapján, amikor fehér papírdobozokba csomagolja a kitüntetéseit, a csecsebecséit és a tökéletes családjáról készült fotókat, nem lenne kipipálva az összes, le kellene mondania a fizetéséről. Valahogyan el kellene számoltatni őket az ígéreteikről. De ez sohasem fog megtörténni, mert szinte az összes politikus jogászként végzett, az ügyvédek pedig aljas gazemberek, mással sem törődnek, csak hogy megtömjék a zsebüket. Ne ess hasra egy csokornyakkendőtől, Crystal! Borton sem jobb a többinél.

Jordan bontotta a vonalat, és megint a középső monitorra nézett.

1-es vonal: Stan (bocsánatot akar kérni)

2-es vonal: Crystal (adásban van)

3-as vonal: Stan (ez a Stan azt állítja, randizott veled gimis korodban)

4-es vonal: Bernie (egy játékot akar játszani)

5-ös vonal: Hajléktalan Harry

Stan női kiadása kilépett. Harry rendszeres betelefonáló volt, de Jordan még nem állt rá készen. Rákattintott a 4-esre.

– Helló, Bernie! Miféle játékod van a számomra?

6.
COLE

– Ms. Briggs mindig ilyen? – kérdezte Cole a rózsaszín hátizsákot tartó férfitól.

A férfi néhány évvel lehetett idősebb a rendőrnél, talán a negyvenes évei elején járt. Homokszínű haja volt és barna szeme. Fáradtnak tűnt, mintha keveset aludt volna. Beletúrt a kislány hajába.

– Te mit gondolsz, Char? Anya mindig ilyen?

A kislány tekintete ide-oda cikázott közöttük, azután átölelte a férfi combját.

– Az ügyvédem távollétében egyetlen kérdésre sem válaszolok.

Cole önkéntelenül elmosolyodott, és letérdelt.

– Hány éves vagy?

– Tizenegy.

– Egyértelműen az anyád lánya vagy.

A kislány értetlenül felvonta a szemöldökét.

– Kinek a lánya lennék?

– Ma nem kell iskolába menned?

A gyerek felpillantott a férfira.

– Ez a rendőr engem is letartóztathat lógásért, apa? Nem akarok börtönbe menni. Még anyával sem.

– Nem, Char, téged nem tartóztathat le lógásért, legfeljebb engem.

A férfi kezet nyújtott Cole-nak.

– Nick Briggs vagyok, Jordie férje… pontosabban a volt férje, már egy hónapja. – Szomorúan elmosolyodott. – Még nem sikerült megbarátkoznom a gondolattal.

Cole kezet rázott vele, majd felállt.

– Sajnálom.

Nick a kislány fülére szorította a tenyerét.

– Ne sajnálja! Olyan érzés, mintha az orvos eltávolított volna a seggemből egy hatalmas daganatot, és kijelentette volna, hogy tökéletesen egészséges vagyok.

– Ez nagyon gusztustalan, apa.

A férfi megint megborzolta a haját.

– Az anyukád a világ legjobb anyukája, és szerencsésnek érzem magam, hogy a férje lehettem – válaszolta Nick, miközben tágra nyílt szemmel nézett Cole-ra, megrázta a fejét, és végighúzta a torka előtt az ujját, mint egy kést. – Úgy beszéltük meg, hogy Charlotte velem tölti a hétvégét, de vészhelyzet adódott a munkahelyemen, ezért megváltozott a terv.

– Long Islandre megyek, Hamptonsba![9]

– És magaddal viszed a mai és a holnapi házi feladatodat is – közölte a kislány apja, és megszorította a vállát. – És mindennap megcsinálod, mielőtt kimégy a tengerpartra.

Charlotte lebiggyesztette az ajkát.

– Talán inkább mégis a börtönt választom.

A Cole vállára erősített rádió jelzett. A rendőr megnyomta a gombot.

– Itt 5839, hallgatlak.

– Bejelentéseket kaptunk, hogy a járőrkocsid a Negyvenkilencedik utca közepén áll. Igazoltatsz valakit? Nem jelentkeztél be a rádión.

Bassza meg!

– Csak egy kis koccanás történt, de már tisztáztuk.

– Gaff nem fog elengedni a közlekedésrendészetről, ha az út közepén hagyod az autódat. Akkor is be kell jelentkezned, ha gyakorlatilag családtagnak számítasz.

– Megértettem.

Ennyit nem ért az egész. Cole gyorsan elbúcsúzott Nick Briggstől és a kislánytól, kilépett az ajtón, és nekiiramodott a lift felé. Már két hetet lehúzott a közlekedésieknél, egy még hátravolt, és nem akarta elcseszni. A diszpécsernek igaza volt. Gaff csak a megfelelő alkalomra várt, hogy még egy hónapot hozzácsaphasson a büntetéséhez, Cole viszont mielőbb vissza akart kerülni a gyilkossági csoportba.

Az előcsarnokból az utcára lépve megállapította, hogy a forgalom szinte semmit sem haladt, és tudta, hogy addig nem is fog, amíg az NBC reggeli műsora véget nem ér, mert csak akkor teszik szabaddá a háztömböt. Nyáron emiatt hetente többször is beragadt a forgalom.

Beült a járőrkocsiba, becsukta az ajtót, és kikapcsolta a villogót.

A háta mögött egy taxi megpróbált elaraszolni a lökhárítója mellett, hogy balra sorolhasson, de csak annyit sikerült elérnie, hogy félig beragadt mind a két sávba. Senki sem ment sehová.

A bal oldalon, néhány autóhossznyival távolabb, egy busz állt, és az őrült nőszemély reklámfotója virított az oldalán. Ugyanaz a fotó volt, amit Cole a SiriusXM emeleti folyosóján látott.

Végighúzta a kezét a kormányon, először balról jobbra, azután jobbról balra, és megint vissza. Bekapcsolhatná a szirénát, és kiverekedhetné magát innen, de mi értelme lenne? Legfeljebb kétsaroknyit jutna előre, és kioszthatna néhány parkolási bírságot. Jobban jár, ha itt marad.

Elővette a telefonját, letöltötte a műholdas rádióalkalmazást, azután rákattintott az INGYENES PRÓBAVERZIÓ-ra, és megadta az e-mail-címét.

Kutatómunka.

A munkájához kell. Egyszerű kutatás.

Csak amíg várakozik.

Amint megindul a forgalom, kikapcsolja.

Beírta Jordan Briggs nevét az alkalmazás keresőjébe, felugrott a Pörögj fel Jordan Briggsszel című műsor, alatta pedig három lehetőség közül lehetett választani: ÉLŐ ADÁS, ELŐZŐ NAPI ADÁS és ARCHÍVUM. Cole rákattintott az elsőre, és egy másodperccel később felcsendült a nő hangja a telefon hangszórójából:

– …ne ess hasra egy csokornyakkendőtől, Crystal! Borton sem jobb a többinél.

Néhány további kattintás után a telefon sikeresen csatlakozott a járőrkocsi rendszeréhez Bluetoothon.

Jordan Briggs hangja betöltötte az autót.

– Helló, Bernie! Miféle játékod van a számomra?

7.
JORDAN

A férfi nem válaszolt, Jordan grimaszolt.

– Ott vagy, Bernie? Vagy talán elbóbiskoltál?

Ezután furcsa zaj következett, mintha valaki elejtette volna a telefont, utána megszólalt egy férfihang. Középnyugati akcentussal beszélt, és a harmincas éveiben járhatott. Jordan tíz éve dolgozott rádiós műsorvezetőként, ezért hang alapján elég pontosan meg tudta határozni az illető korát, származási helyét és népcsoportját. Akár a hajszínét is meg tudta volna mondani, ha nagyon akarta volna.

– Elnézést, itt vagyok – felelte a férfi. – A kávét kerestem, és lenémítottam a telefont.

– Elvesztetted a kávét?

– A barátaimnál vagyok, és olyan korán van, hogy még senki sem főzött. Át kell túrnom a konyhájukat, de próbálok minél kisebb zajt csapni, nehogy felébresszem őket. Itt nagyon vékonyak a falak.

– Honnan hívsz?

– A konyhájukból, de ezt már mondtam.

– Nem kedvelem az okostojásokat, Bernie.

– Bocsánat. Brooklynban vagyok, a Hetedik sugárúton, a Prospect Park közelében.

– És hol laksz?

– Valójában sehol. A letelepedés nem tartozik az erősségeim közé.

– Mi a foglalkozásod?

– Régebben kamionsofőr voltam, de mióta lesérültem, rokkantnyugdíjból élek.

– Ezt sajnálattal hallom.

Jordan kényelmesen elhelyezkedett a székében. Ez a hallgató kissé lelassította az adást, de néha ez is bevált. A megérzése azt súgta, hogy beszélgetnie kell vele, és az évek során megtanulta, hogy bíznia kell a megérzéseiben. Billy viszont kezdte elveszíteni a türelmét, mert ez az üzenet tűnt fel a harmadik monitoron:

BILLY: Cornflakes Kapitánytól mindjárt elalszom. Fűts be neki, vagy lépj tovább!

– Mikor sérültél meg?

Bernie egy darabig hallgatott, és Jordan szinte látta, hogy az ujjain számolja az időt.

– Napra pontosan hét évvel ezelőtt.

– Hét éve vagy rokkantnyugdíjas?

A férfi halkan felnevetett.

– Szerinted ez vicces?

– Régóta hallgatom a műsorodat, Jordan. Ismerlek. Majdnem egy évtizede az állam vérét szívom, és a kérdésed valójában erre vonatkozik. Eltaláltam?

Helyben vagyunk.

– Erre is ki fogunk térni, ne aggódj, de előbb áruld el nekem, mi történt veled! Őszintén érdekel.

– Basszus!

– Mi történt?

– Elvágtam az ujjamat.

– Kávéfőzés közben elvágtad az ujjadat?

– A barátom konyhája veszélyes hely.

– Azt hallom.

Bernie megköszörülte a torkát.

– Elég keveset aludtam éjjel. Általában rosszul alszom, de ez az éjszaka különösen nehéz volt. Egymást kergették a fejemben a gondolatok, és mindegyik figyelmet követelt. Ugye te is tudod, milyen érzés, amikor az ember nem tudja kikapcsolni az agyát?

Jordan felsóhajtott.

– Egyszerre beszélnek hozzád azok a hangok, és megmondják, mit kell csinálnod. Nyüszítenek és üvöltenek. Ez történik veled, Bernie? Úgy hallottam, az alufóliából készült sapka kizárja őket.

– Bármi kifér a szádon, csak hogy hallhasd a saját hangodat, igaz? Biztosan imádod a saját hangodat.

– Szexi hangom van – dorombolta Jordan.

– Azt is le merem fogadni, hogy a te fejedben is hemzsegnek a gondolatok – felelte Bernie. – Ha szétnéznék a gyógyszeres szekrényedben, biztosan találnék egy csomó pirulát, amelyek kiütnek: Ambient, Xanaxot, kedélyjavítót. Talán egy üveg whiskey is áll az éjjeliszekrényeden, hogy melegen tartson éjszaka, főleg mióta nincs ott veled a férjed.

Jordan és Nick válása nem számított kifejezetten titoknak. A pletykalapok hamarabb felfedezték, hogy nem működik a házasságuk, mint ők maguk. Fotókat tettek közzé róluk, amint a Central Parkban sétálnak dühös arccal, néhány méterre egymástól. A paparazzóknak mindennap sikerült legalább egy-két fotót készíteniük róluk, és egyik sem volt túlságosan hízelgő. Mosolyogva és kézen fogva sohasem kapták le őket, hanem mindig csak akkor, amikor morcosak voltak, és kerülték egymás tekintetét. Jordan az évek során hozzászokott a kitartó támadásokhoz, Nick viszont nem. Elhitte azokat a képeket, amelyek lassan felemésztették, és részben ebből adódtak a problémáik. De csak részben. Az egyik pletykalap, a Page Six kifejezetten rászállt Jordan magánéletére, és az újságírók elképesztő címlapsztorikat tettek közzé róla, hogy provokálják, mert tudták, hogy majd élő adásban megemlíti őket, ami növelte az eladott példányszámokat. Nicknél ettől telt be a pohár. A Jordan ellen irányuló támadásokat még elviselte, azon is túltette magát, hogy őt szapulják, de amikor az újságírók a lányukat vették célba, elpattant nála a húr. Nevetséges ultimátumot adott a feleségének, és egy héttel később, amikor az közölte vele, hogy nem hajlandó feladni a karrierjét, benyújtotta a válókeresetet.

Ettől függetlenül furcsa érzés volt, hogy egy idegen hozta szóba a témát telefonon, élő adásban.

Kapd be, Bernie! Ne húzkodd az oroszlán bajszát!

– És veled mi a helyzet, Bernie? Van feleséged? Sikerült magadhoz láncolnod valakit, amíg a halál el nem választ, vagy óradíjat fizetsz egy kis meghittségért?

Bernie hallgatott, de nem szakította meg a hívást. Jordan hallotta a szuszogását.

Kapd be a csalit, jóbarát! Harapj rá a fényes horogra! Beszélgess velem!

– Senkim sincs. Egyedül vagyok. Ezt akartad hallani?

Telitalálat.

– Szó sincs róla, Bernie. A legjobbat kívánom neked. Senkinek sem lenne szabad egyedül lennie.

A férfi halkan nevetett.

– Régóta hallgatom a műsorodat, Jordan. Emlékszel? Tudom, hogy magasról teszel rám. Kizárólag az érdekel, hogy minél többen hallgassanak téged. Azt akarod, hogy megnyíljak neked, és eláruljak neked valamit magamról, amibe belemélyesztheted a körmödet. Talán túlsúlyos vagyok. Talán túl sokat iszom. Talán kizártam az életemből az egész világot. Ha adok neked valamit, belekapaszkodsz, mint egy pulóver lebomlott pamutszálába, és elkezded lefejteni. Addig rángatod, amíg darabokra szedsz. Azzal építetted fel a karrieredet, hogy felboncolsz másokat. Engem nem fogsz felboncolni.

– Elég savanyúnak tűnsz, Bernie.

Halk csengetés hallatszott, mint amikor lejár a mikró.

– Rendben van. Jelentsük ki, hogy egy megkeseredett ember vagyok!

– A balesettől lettél ilyen?

– Talán mindig ilyen voltam.

– Szerintem nem – ellenkezett Jordan. – Szerintem régebben nem ilyen voltál. Az az érzésem, hogy a baleset előtt megrögzött optimista voltál, azután megsérültél, elvesztetted a munkádat és az önértékelésedet, felszedtél magadra néhány kilót, elkezdtél inni, és így lettél az, aki most vagy. Azon a napon tetted ki Vidám Bernie szűrét, és akkor változtál át Keserű Bernie-vé. Igazam van?

A telefonáló hallgatott.

Jordan szándékosan nem törte meg a csöndet. Hagyta, hogy besűrűsödjön, mint a leves a forró, kék lángon.

A vonal túlsó végén hangos dübbenés és csörömpölés hallatszott.

Jordan Billyre nézett, aki vállat vont.

– Pontosan mit készítesz reggelire, Bernie?

Újabb hangos dübbenés, azután három tompa puffanás. Úgy hangzott, mintha Bernie elejtette volna a telefont.

Azután semmi.

Csönd.

A fejhallgatóban tücsökciripelés hallatszott.

Jordan újra Billyre bámult, és megrázta a fejét.

Felugrott a szöveg a harmadik monitoron:

BILLY: Nem kellenek a hangeffektek. Vettem.

JORDAN: Nyújtsuk el a csöndet!

BILLY: Nem tudom, hová akarsz kilyukadni ezzel a csókával.

Jordan maga sem tudta.

Bernie valószínűleg összeszedte a telefont, mert megszűntek a zajok. Halk csoszogás hallatszott, azután visszatért.

– Elnézést, itt vagyok.

– Mi történt?

– Az egyik barátom felébredt, és megijesztett.

– Hányan vannak ott veled?

Bernie egy darabig hallgatott, és amikor újra megszólalt, mélyebb hangon beszélt. Nem válaszolt Jordan kérdésére, hanem másikat tett fel:

– Előfordult már veled valaha, hogy felébredtél az éjszaka közepén, és elkezdtél azon töprengeni, ez lesz-e a nap, amikor meghalsz?

– Hát ez elég morbid.

– Egyáltalán nem morbid. Ez a dolgok természetes rendje. A születésünk pillanatától kezdve ketyeg az óra. Eljutunk az élet különböző szakaszaiba – először gyerekek vagyunk, azután felnőttek leszünk, munkába állunk, családot alapítunk, aztán egyesek megöregszenek, mások nem –, és egész idő alatt ketyeg az óra. Az ember néha megijed valamitől, történik vele valami, ami az órára emlékezteti. Talán rákos lesz, vagy meghal az egyik barátja. Tudod, miről beszélek. Ilyenkor eszünkbe jut, hogy halandók vagyunk, és bármelyik pillanatban kiránthatják a lábunk alól a szőnyeget. Szerintem az emberek többsége nem fogja fel, milyen törékeny az élet. Reggelente felkelünk, reggelit készítünk, elindulunk dolgozni, és egyértelműen arra számítunk, hogy haza fogunk menni. Megvacsorázunk, és lefekvés előtt esetleg megnézünk egy filmet valakivel, aki fontos nekünk, azután kezdjük az egészet elölről. Ugyanazokat ismételgetjük mindennap. A történelem során eddig nagyon kevesen kezdték úgy a napjukat, hogy pontosan tudták, estére már halottak lesznek, csak például az öngyilkos merénylők vagy a halálra ítélt rabok. Elég rövid a lista. Sokszor eltöprengtem, hogy ez vajon megkönnyebbülést hozott-e számukra. Vajon felszabadította őket a gondolat, hogy a ma lesz a haláluk napja? Kiüríthetik a bankszámláikat, és megmondhatják a seggfej szomszédaiknak, hogy bekaphatják. Azt csinálnak, amit akarnak, mert tudják, hogy nem kell elviselniük a következményeket. Biztosan hatalmas teher esett le a vállukról, nem igaz?

Jordan összeráncolta a szemöldökét.

– Füvet szívsz, Bernie? Ez úgy hangzott, mintha betéptél volna egy mexikói szállítmánytól vagy attól a hidroponikus termesztésű, gyógyhatású cucctól, amit Coloradóban árulnak.

– Nem, teljesen józan vagyok. Nem szoktam drogozni.

– És ugye nem is akarsz kárt tenni magadban? Egy kicsit aggódom érted.

– Csak beszélgetek.

– Mert ez tényleg úgy hangzott, mintha kárt akarnál tenni magadban.

– Nem áll szándékomban.

– Mégis azon gondolkodsz, hogy életben leszel-e még a nap végén.

– Nem ezt mondtam.

Jordan összeráncolta a szemöldökét.

– De igen.

– Imádsz beszélni, Jordan, de nem tudsz odafigyelni másokra – felelte Bernie. – Amikor figyelned kellene, te már a következő frappáns mondatodon agyalsz. Nem szánsz időt rá, hogy feldolgozd a hallottakat. Nem figyelsz.

BILLY: Ez hibbant.

– Azt kérdeztem tőled, hogy fel szoktál-e ébredni éjszaka a gondolattal, hogy ennyi volt, mert ma lesz a nap, amikor meghalsz. Ha biztos lehetnél abban, hogy igen, mivel töltenéd a napot?

– Te fenyegetsz engem, Bernie? Azt hittem, barátok vagyunk.

– Ugyan, dehogy. Már megmondtam, hogy csak társalgok.

Jordan felsóhajtott.

– Nos, kezdek unatkozni, és nem szeretek unatkozni.

A nő felemelte a kezét, hogy bontsa a vonalat, és közben szemügyre vette a várakozók listáját a középső monitoron.

– A sok beszéd közben majdnem megfeledkeztünk a játékról – emlékeztette Bernie. – Nem akarsz játszani velem?

BILLY: Húsz másodperc múlva reklám.

– Legyen, Bernie. Ráharapok. Milyen játékot akarsz játszani?

– Elég egyszerű játék. Adok neked egy választási lehetőséget, és el kell döntened, hogy a két dolog közül melyiket kedveled jobban.

– Ez nem tűnik túl érdekesnek.

– Szerintem el leszel ájulva tőle.

– Mindjárt a reklámblokk következik, úgyhogy igyekezz!

– Oké – vágta rá a férfi. – Melyiket kedveled jobban, a taxit vagy az Ubert?

Jordan fintorgott.

– Ez komoly?

– Turista vagyok New Yorkban, úgyhogy kíváncsi vagyok. Sokat számít a véleményed.

BILLY: Tíz másodperc.

– Már beszéltem erről a műsoromban – felelte Jordan. – Az Uber szándékosan alávág a helybélieknek, hogy elhalássza előlük az üzletet. Az áraik hosszú távon tarthatatlanok, és abban reménykednek, hogy elég sokáig kihúzzák, és a végén kiüthetik a nyeregből a taxikat. Én a Taxisok Nemzeti Szövetségét támogatom, és a hallgatóimat is erre biztatom. Egyetlen vérbeli New York-i sem lelné a halálát egy Uberben vagy egy Uber alatt, mert ártanak a helyi gazdaságnak. Csak a turisták használják őket. Én a taxit választom, és ez a válaszom.

Bernie hallgatott.

– Nyertem?

Amikor Bernie letette a kagylót, halk kattanás hallatszott, és Jordan csak akkor döbbent rá, hogy a férfi vezetékes készülékről hívta. Egyetlen embert sem ismert, aki vezetékes telefont használt.

8.
JORDAN

Felcsendült a műsor zenéje, és elkezdődött a reklámblokk. Jordan egy gombnyomással lenémította az adást, hátradőlt a széken, és Billyre sandított, aki a fülkéjében ült.

– Ne haragudj! Azt hittem, eljutunk valahová.

– A Stan-hívásokat kellett volna fogadnod. – Billy hármat csettintett az ujjával. – Gyorstüzelés. Csapj le rájuk egymás után!

– Nick behozta Charlotte-ot, pedig ez lett volna a közös hétvégéjük.

A gyártásvezető lapozgatni kezdett a papírjai között.

– Amikor az ember meg akarja szerezni az egyetlen gyereke felügyeleti jogát, nem szabad elárulnia senkinek, hogy nem akar együtt lenni az egyetlen gyerekével. Ez az egyes számú szabály.

– Csak neked mondtam el, Billy, és te nem számítasz – felelte Jordan. – És nem arról van szó, hogy nem akarok együtt lenni vele, de programom lett volna.

Billy hamiskásan elvigyorodott.

– Szóval programod lett volna? Esetleg megkérheted a lányodat, hogy várakozzon odakint a folyosón, miközben te odabent hemperegsz egy…

– Nem olyan programom lett volna – vágott a szavába Jordan, és halkan felsóhajtott. – Az anyámmal fogok vacsorázni.