A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ben Macintyre

SAS: Rogue Heroes

The Authorized Wartime History

Viking, 2016

Copyright © 2016 by Ben Macintyre

Maps copyright © Jeff Edwards, 2016

Hungarian translation © Sóskuthy György, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztő: Rózsa Judit

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-652-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Jó „nyak-nyeső” vagy! Ó ne vedd zokon.
A szó Sekszpíré s jobbat nem találok.
A háború, ha nem nyugszik jogon,
Csak gégemetszés s más ilyen halál-ok.
Tettél-e jót, mely nagysággal rokon

LORD BYRON: DON JUAN

(Ábrányi Emil fordítása)

Tartalom

Előszó

A szerző megjegyzése

Megjegyzés a forrásokról

Prológus: A sötétségbe

ELSŐ RÉSZ

HÁBORÚ A SIVATAGBAN

1. Cowboykatona

2. Az L különítmény

3. Újoncok

4. Irány a sivatag

5. A Sivatagi Távolsági Csoport

6. Az ördög földje

7. Szellemcsapat

8. Blitz Buggy

9. Bengázi

10. Hét repülőtér

11. Szabotázs Sidi Haneishnél

12. Sivatagi orvosok

13. Igen-igen őrült

14. El-Alamein

MÁSODIK RÉSZ

HÁBORÚ EURÓPÁBAN

15. Olaszország

16. Bulbasket

17. Houndsworth

18. Szemet szemért

19. Paddy McGinty kecskéje

20. Kockázatvállalási hajlam

21. Battaglione Alleata — a Szövetséges Zászlóalj

22. Irány a Reich

23. Felszabadítás

24. Aki mer, az túlél

Utóéletek

SAS-műveletek a háborúban

Az ezred hősi halottai

Válogatott irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Képek

A képek jogtulajdonosai

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

KÜLÖNLEGES LÉGI SZOLGÁLAT EZREDEGYESÜLET

Alapító: (a néhai) David Stirling ezredes, DSO, OBE

Védnök: Slim vikomt, OBE, DL

Előszó

A NAGYTISZTELETŰ SLIM VIKOMT

Számos könyvet írtak már az SAS eredetéről és a második világháború alatti korai éveiről, és a legtöbbjük a maga nemében kiváló munka.

Most azonban először olvasható az SAS teljes korai története a saját, második világháborús naplónk, az érintettek személyes beszámolói, valamint korábban soha nem publikált archív anyagok alapján. Ben Macintyre lebilincselő történetet állított össze, amely végigkíséri az ezred hőstetteit Észak-Afrikában, Szicíliában és Olaszországban, mielőtt a D-napon Franciaországban vetették be őket, hogy aztán a végső, Németország szívébe irányuló támadás során az SAS dzsipes járőrei egészen a Balti-tenger partvidékéig is eljussanak.

Jómagam az 1952-es megalakuláskor csatlakoztam az SAS 22. ezredéhez, és 1967-től 1969 végéig az a megtiszteltetés ért, hogy a parancsnoka lehettem. Volt szerencsém jól ismerni David Stirlinget, valamint jó néhányat az eredeti tagok közül, például George Jellicoe-t, David Sutherlandet, Pat Riley-t és Jim Almondsot.

Úgy vélem, a szerző pontosan jeleníti meg, hogy az ezred milyen merész műveleteket hajtott végre, és és nagyszerűen ábrázolja az azokban részt vevő karakterek különcségeit; az egymáshoz való viszonyukat és az, ahogyan együtt harcoltak a korai bevetések során, kulcsfontosságú volt az ezred sikerének szempontjából.

Nem hagyható figyelmen kívül a háború sötét oldala sem, és Ben Macintyre nem riad vissza attól, hogy feltárja, hogyan hatottak az érintettekre a konfliktus utolsó hónapjaiban egyre véresebbé és kétségbeesettebbé váló harcok. Az eseményeket az európai hadszíntér tágabb stratégiai kontextusában is elhelyezi. Ez azért fontos, mert így nemcsak az SAS alapvető ethoszát ismeri el, hanem azt a tényt is, hogy a szerepe és hatása stratégiai jelentőségű volt. Ez mind a mai napig igaz.

A második világháborús SAS lett a minta, amelynek alapján a világ más különleges erőit létrehozták. Ez a mű az SAS első hitelesített története. Rendkívül élvezetes olvasmány, amelyet még lenyűgözőbbé tesz az, hogy igaz.

John Slim

védnök

a Különleges Légi Szolgálat Ezredegyesülete

A szerző megjegyzése

Mint magának a háborúnak, a harctéri bátorságnak is sokféle formája lehet. Ez a könyv olyan hadviselési módról szól, amely egészen más volt, mint bármi előtte, és a hősök egy meglepő csoportja a bátorság szokatlan fajtájáról tett tanúbizonyosságot.

A Különleges Légi Szolgálat olyan harcmodor úttörője volt, amely azóta a modern hadviselés központi elemévé vált. Kicsi, portyázó egységként kezdte, de a második világháború legfélelmetesebb kommandós egységévé nőtte ki magát, és világ különleges erői, például az amerikai Delta Force és Navy SEAL prototípusává vált.

Mégis, ennek a különleges ezrednek a tevékenysége a háború alatt és még utána is sok éven át szigorúan őrzött titok volt. A jelen könyv, amely az SAS eredetét és háború alatti fejlődését ismerteti, úgy íródott, hogy szerzője teljes és eddig példátlan hozzáférést kapott az SAS-ezredarchívumához – kiadatlan anyagok elképesztően gazdag tárházához, amely számos szigorúan titkos jelentést, feljegyzéseket, magánnaplókat, leveleket, emlékiratokat, térképeket és több száz, eddig nem publikált fényképet őriz.

A legfontosabb forrás az SAS Hadinaplója volt. Ez eredeti dokumentumok rendkívüli együttese, amelyet egy SAS-tiszt gyűjtött össze 1945-ben, s egyetlen, több mint 500 oldalas, bőrkötésű kötet formájában létezik. Hetven évre titkosították, most pedig az SAS-ezredarchívumában őrzik.

Ez a történet hiteles, de nem hivatalos; az SAS-ezredegyesülettől a munka minden szakaszában nagylelkű segítséget kaptam, de az itt ismertetett nézetek teljes mértékben a sajátjaim, és nem az ezredéi. Ez nem is egy átfogó történet. Ha az ilyesmi egyáltalán lehetséges volna, akkor olvashatatlan lenne. Terjedelmi és folytonossági okokból többnyire a legfontosabb személyekre és eseményekre összpontosítottam; sokan, akik az ezred fennállásának korai szakaszában hősök voltak, nem szerepelnek ezeken az oldalakon; az ismétlések elkerülése végett pedig kihagytam néhány nagyobb műveletet, és számos kisebbet is. Az SAS brit elemei nagyobb hangsúlyt kaptak, mint francia, görög és belga megfelelőik. A Special Boat Squadron (Különleges Hajós Század, később Special Boat Service, SBS, azaz Különleges Hajós Szolgálat) az SAS-szel együtt alakult meg, de a két alakulat története 1943 áprilisában szétvált, és javarészt független utakat jártak be. Emiatt a haditengerészeti különleges alakulat háborús története (bármennyire figyelemre méltó volt is) nem kap jelentős szerepet ezeken az oldalakon. A könyv nem kifejezetten hadtörténeti munka, hanem inkább a széles olvasóközönségnek szól, amely okból igyekeztem minimálisra csökkenteni a rangok, egységszámok, kitüntetések és egyéb katonai részletek ismertetését, amennyiben azok nem voltak nélkülözhetetlenek az elbeszélés szempontjából. A végén megtalálható a háborús SAS-műveletek teljes listája, és felsoroljuk az ezred hősi halottait is.

Sok könyvet írtak már az SAS-ről. Némelyik egészen kiváló, de gyakran egyetlen személyre összpontosítanak, s ezzel háttérbe szorítják mások szerepét; némelyik már-már szentek életrajzára hajaz; sokukban túl nagy szerepet kapnak az izmok, és az objektivitás rovására a macsóság kerül előtérbe, és a testi erőt magasztalja azon pszichológiai állóképesség helyett, amely a szervezetet a legkorábbi formájában jellemezte. Bár a háborús SAS számos tagja rendelkezett valóban rendkívüli tulajdonságokkal, ők is emberek voltak: voltak gyengéik, olykor kegyetlenek voltak, és néha látványos hibákat követtek el. Az SAS legendává vált, de az igaz történetekben a fény mellett a sötétség is jelen van, a hősiesség mellett megjelenik a tragédia és a gonoszság is: ez az írás a páratlan bátorságról és leleményességről szól, a teljes hozzá nem értés, a nyers brutalitás és a megható emberi gyarlóság pillanataival tarkítva.

Megalakulása idején az SAS egy kísérlet volt, méghozzá a brit hadsereg számos, hagyományosabb gondolkodású tisztje körében meglehetősen népszerűtlen kísérlet. Az az elgondolás, hogy jól kiképzett emberek kis csoportjait az ellenséges vonalak mögé juttatják, ahol különleges műveleteket hajtanak végre nagy értékű célpontok ellen, szembement a szimmetrikus hadviselés elfogadott nézeteivel, amelyek szerint a hadseregeknek meghatározott csatatéren kellett összecsapniuk. Az eredetileg brit SAS, amelyet 1941-ben, az észak-afrikai sivatagban hoztak létre, a világ minden tájáról vonzotta a harcosokat: amerikaiakat, kanadaiakat, íreket, zsidókat (Palesztinából), franciákat, belgákat, dánokat és görögöket. Az ezred kicsiben indult, és három év alatt hatalmasra duzzadt.

Egyes kivételes harcosok csak röviden jelennek meg a következőkben, de néhányan az SAS megalakulásától a háború végéig, Líbia homokjától Olaszország partjain át Franciaország hegyeiig és Németországig harcoltak az egységben. Az SAS-be bekerülők általában a különcségig szokatlanok voltak, olyanok, akik nemigen tudtak beilleszkedni a reguláris hadsereg szervezetébe; aszociálisok és semmirekellők voltak, akiknek a vérében voltak a titkos hadviselés fogásai, és akik nem sokat foglalkoztak a konvenciókkal; félig katonák voltak, félig kémek, zsiványok és harcosok. Ahogy egy volt SAS-tiszt fogalmazott, „az állami iskolák és börtönök söpredéke” voltak. Az SAS soraiban a sikerhez különleges gondolkozásmód kellett, és ez a könyv részben arra is kísérletet tesz, hogy azonosítsa ezeket a nehezen megfogható jellemvonásokat és személyiségjegyeket.

A háború végén az SAS-t feloszlatták abból a téves feltételezésből kiindulva, hogy többé nem lesz szükség ilyen speciális alakulatokra. Ámde a modern hadviselésben azóta is folyamatosan nőtt a különleges erők jelentősége.

A brit kormány 1947-ben hosszú távra szóló, mélységi behatolásra képes kommandós erőként alakította újra az SAS-t. Az alakulat soha nem erősítette meg, de nem is tagadta, hogy részt vett volna az ezt követően végrehajtott bármely katonai műveletben: a védelmi minisztérium nyilvánossági politikájának megfelelően az ezred háború utáni tevékenysége nem tartozik e könyv témakörébe, és nem is szerepel az alábbiakban.

Az elmúlt hét évtizedben radikálisan megváltoztak az SAS által alkalmazott technikák, de a különleges egység alapvető jellege alig változott 1941 óta: olyan elit erő, amelyet a hagyományos fegyveres erők képességeit meghaladó titkos, rendkívül veszélyes küldetéseken vetnek be.

Az amerikai védelmi miniszter nemrégiben beszélt arról, milyen szerepet játszanak a különleges erők, amelyek a brutális önjelölt iszlamista kalifátus, az ISIS ellen hajtanak végre küldetéseket Irakban, Szíriában és (megint csak) Líbiában, ahol az SAS története hetvenöt évvel ezelőtt elkezdődött: „Messzire elér a kezünk… Nem tudhatod, ki jön be éjjel az ablakon. És azt szeretnénk, hogy ezt az érzést [az ISIS] összes vezetője és követője átélje”. Ez a különleges erők szerepének olyan meghatározása, amelyet David Stirling, az SAS alapítója is felismert és elismert volna. A különleges erőket ma minden korábbinál szélesebb körben és hatékonyabban vetik be.

Az SAS a második világháború legnehezebb küldetéseiben vett részt, és óriási anyagi és pszichológiai károkat okozott az ellenséges erőknek. A sivatagban az SAS portyázó csapatai repülőgépflottákat tettek tönkre, rettegésben tartották Rommel csapatait, létfontosságú kémműveleteket hajtottak végre, és mítoszt teremtettek; Olaszországban a szövetségesek inváziójának úttörői voltak; a D-nap támogatására ejtőernyővel ugrottak le a megszállt Franciaországban, hogy ott gerillaakciókat hajtsanak végre, amelyek segítettek megfordítani a háború menetét. Súlyos árat fizettek mindezért a vérükkel és a józan elméjükkel. A háború pokla hallucinációként visszhangzik ezeken az oldalakon, csakúgy, mint a bajtársiasság öröme, a pusztítás élvezete és az értelmetlen halál borzalma.

A bátorság néha váratlan formákban és a harctértől távoli helyeken ölt testet. Az SAS háborús története rendkívül izgalmas kalandregényhez hasonlít, de a következő oldalakon megpróbáltam bemutatni a titkos, nem-hagyományos hadviselés pszichológiáját is, a történelem egy döntő pillanatában megmutatkozó különleges lelki beállítottságot és a hétköznapi emberek rendkívüli háborús körülményekre adott reakcióit.

Ez a könyv arról szól, mit jelent a bátorság.

Megjegyzés a forrásokról

A könyv forrásanyagának nagy része az SAS-ezredarchívumából származik, mindenekelőtt a Hadinaplóból. Hálával adózom azoknak is, akik előttem jártak az ezred történetének feltárásában: Gavin Mortimer, Gordon Stevens, Martin Morgan, Alan Hoe, Damien Lewis, Lorna Almonds Windmill, Stewart McClean, Virginia Cowles, Hamish Ross, Paul McCue, John Lewes, Anthony Kemp, Martin Dillon, Michael Asher és sokan mások. Nagyon sokkal tartozom azon történészeknek, akik roppant előrelátóan papírra, filmre vagy hangszalagra rögzítették a résztvevők emlékeit, mielőtt még túl késő lett volna, és szerencsésnek tartom magam, hogy meríthettem belőlük. Már csak egy maroknyi SAS-háborús veterán maradt, és sok csodás órát töltöttem Mike Sadlerrel, Keith Kilbyvel és Edward Tomsszal beszélgetve a múltról. Az SAS egykori hírszerző tisztjének, Robert McCreadynak a családja volt oly kedves, és megosztotta velem az apa háborús naplóit és más tárgyi emlékeit. Archie Stirling nagylelkűen lehetővé tette számomra, hogy David Stirling iratai között kutassak. Az archívumban őrzött kiadatlan, első kézből származó beszámolókon kívül sok értékes információt tartalmaznak azok a háború után megjelent emlékiratok is, amelyek egykori katonáktól, például Malcolm Pleydelltől, Johnny Coopertől, Vladimir Peniakofftól, Alan Cailloutól, David Lloyd Owentől, Roy Close-tól, Fitzroy Macleantől és Roy Farrantől származnak.

Prológus: A sötétségbe

1941. egy novemberi estéjén öt idősödő Bristol Bombay szállító repülőgép döcögött végig az egyiptomi partoknál fekvő Bagush repülőterének kifutópályáján, majd eltűnt a Földközi-tenger feletti, sötétedő párában. Mindegyik gép egy-egy tizenegy brit ejtőernyősből álló rajt szállított, összesen mintegy ötvenöt katonát, egy új, kísérleti és szigorúan titkos harci egység majdnem teljes állományát: a Különleges Légi Szolgálat „L különítményét”. Az SAS-t.

Ahogy a repülőgépek északnyugati irányban dübörögtek, a szél erősödni kezdett, és a levegő egy közelgő vihar elektromos bizsergésével telt meg. A kabin levegője egyre hűlt, ahogy a nap a sivatagi horizont alá süllyedt. Hirtelen nagyon hideg lett.

Ez volt a fiatal SAS első bevetése. A Squatter fedőnevű művelet a következőképpen zajlott: éjszaka, ejtőernyővel kellett leereszkedni a líbiai sivatagban, az ellenséges vonalak mögött, majd gyalogosan behatolni öt repülőtérre, robbanószerkezeteket elhelyezni annyi német és olasz repülőgépen, amennyit csak találnak, és miközben a bombák felrobbannak, eljutni a délebbre, a sivatag mélyén lévő találkozási pontra, ahol felveszik és biztonságba viszik őket.

Az 5500 méteres magasságban, a sötétségben száguldó gépek fedélzetén az ülésekbe szíjazott férfiak egy része szokványos katona volt, mások viszont nem: volt közöttük szállodai hordár, fagylaltkészítő, skót arisztokrata és ír válogatott rögbijátékos is. Néhányan született harcosok voltak, hidegvérűek és nyugodtak, és néhányukat egyfajta harci őrület szállta meg; a legtöbben azonban csendben, megdermedve ültek, de nagyon igyekeztek nem kimutatni ezt. Egyikük sem állíthatta volna, hogy teljesen felkészült arra, amire vállalkoztak – azon egyszerű oknál fogva, hogy előttük még senki sem kísérelt meg éjszakai ejtőernyős támadást az észak-afrikai sivatagban. De már kialakulóban volt közöttük egyfajta sajátos bajtársiasság, egy különös szellemiség, amely egyenlő arányban állt könyörtelenségből, ravaszságból, versenyszellemből és közös elszántságból. Felszállás előtt tájékoztatták őket arról, hogy ha a leszállást követően bárki súlyosan megsérül, azt hátra fogják hagyni. Nincs adatunk arról, hogy ezt bármelyikük is furcsának találta volna.

A szél orkánerejűre fokozódott, mire a bukdácsoló Bombayek a felszállás után két és fél órával megközelítették a líbiai partokat. A vihar fújta homok és a zuhogó eső teljesen eltakarta a földön lévő jelzőfáklyákat, amelyeket a Királyi Légierő dobott le, hogy a gépeket a 20 kilométerre a szárazföld belsejében lévő ugrási zónába vezessék. A pilóták még a partvonal alakját sem tudták kivenni. A parton elhelyezett német reflektorok hamar megtalálták az érkező gépeket, és a légvédelmi lövedékek sokasága robbant körülöttük vakító villanásokkal. Egy lövedék átszakította az egyik gép padlóját, és csak centikkel kerülte el a másodlagos üzemanyagtartályt. Az egyik őrmester valami vicceset mondott, és bár senki sem hallotta, mindenki vigyorgott.

A pilóták jelezték, hogy az ejtőernyősök készüljenek fel az ugrásra – bár valójában már vakon repültek, és ők is csak találgattak, hogy merre járnak. Először ejtőernyővel ellátott tartályokat dobtak ki, amelyek robbanóanyagot, géppisztolyokat, lőszert, élelmiszert, vizet, térképeket, takarókat és orvosi felszerelést tartalmaztak.

Aztán a férfiak egymás után belevetették magukat a fortyogó sötétségbe.

Első rész

Háború a sivatagban

1.
Cowboykatona

Öt hónappal a Squatter-művelet előtt magas, sovány katona feküdt mogorván és mozdulatlanul egy kairói kórházi ágyon. A huszonöt éves tiszt 1941. június 15-én került a skót katonai kórházba deréktól lefelé megbénulva. A hadügyminisztérium levélben közölte az anyjával, hogy „ellenséges cselekmények következtében hátzúzódást szenvedett”.

Ez azonban nem volt teljesen igaz. A sérült katona soha nem is látta az ellenséget: sisak és megfelelő kiképzés nélkül ugrott ki egy repülőgépből, az ejtőernyője beakadt a gép farkába, és elszakadt, és az ajánlott sebesség mintegy kétszeresével érkezett a földre. A becsapódástól elveszítette az eszméletét, és súlyosan megsérült a gerince: átmenetileg megvakult, és nem érezte a lábát. Az orvosok attól tartottak, hogy soha többé nem fog járni.

A tiszt már az ejtőernyős balesete előtt is csak minimális mértékben járult hozzá a háborús erőfeszítésekhez: a legalapvetőbb katonai fegyelemnek sem tudott megfelelni, nem tudott rendesen menetelni, és annyira lusta volt, hogy a bajtársai „óriáslajhárnak” nevezték el. Amióta a brit kommandósokkal Egyiptomba vezényelték, az ideje java részét a kairói bárokban és klubokban töltötte, vagy a lóversenypályán volt, és fogadásokat kötött. A kórház ápolói jól ismerték, mert gyakran előfordult, hogy reggel betámolygott hozzájuk, hogy holtsápadtan és émelyegve palackos oxigént kérjen a másnapossága ellen. Mielőtt az ejtőernyős ugrása kórházba juttatta, vizsgálatot folytattak ellene, hogy kiderítsék, nem szimulál-e, és nem kellene-e hadbíróság elé állítani. A tiszttársai elbűvölőnek és szórakoztatónak találták; a feljebbvalói viszont többnyire szemtelennek, inkompetensnek és roppant idegesítőnek tartották. A tiszti kiképzés befejezésekor kapott értékelése nem finomkodott: „felelőtlen és jelentéktelen”.

David Stirling, a skót gárdaezred hadnagya nem volt szokványos katona.

Az író Evelyn Waugh, aki szintén tiszti rangban szolgált a kommandósoknál, úgy három héttel a kórházba kerülése után látogatta meg Stirlinget. A főnővér tévesen arról tájékoztatta Waugh-t, hogy Stirling egyik lábát már amputálták, és valószínűleg a másikat is elveszíti. „Semmit sem érzek” – mondta Stirling a barátjának. Waugh zavarban volt – az angolok általában így viselkednek, ha fogyatékossággal szembesülnek –, s az ágy szélén ülve összevissza fecserészett, gondosan kerülve barátja bénulásának a témáját. Néha-néha azonban lopva odapillantott, ahol Stirling megmaradt lábának kellett lennie, és valahányszor így tette, Stirling minden erejét összeszedve megmozgatta a jobb lába nagyujját. Waugh végül rájött, hogy ugratják, és egy párnát vágott Stirlinghez.

– Stirling, te szemétláda! Ez mikor történt?

– Percekkel az érkezésed előtt. Nem mondom, egy kicsit erőlködnöm kell, de kezdetnek megteszi.

Stirling lába kezdett újra használhatóvá válni. Mások talán sírtak volna örömükben; Stirling azonban úgy vélte, gyógyulása első jele kiváló alkalom arra, hogy megtréfálja Nagy-Britannia egyik legnagyobb regényíróját.

Még két hétnek kellett eltelnie, mire Stirling fel tudott állni, és további bő egy hétnek, mire képes lett bicegni. De a kényszerű tétlenség e két hónapja alatt sokat gondolkodott – márpedig ebben, még ha haszontalan csavargó hírében állt is, meglehetősen jó volt.

A kommandósokat Nagy-Britannia rohamcsapatainak szánták. Önkéntesek voltak, akiket arra választottak ki és képeztek ki, hogy pusztító támadásokat hajtsanak végre tengelyhatalmi célpontok ellen. Winston Churchill miniszterelnök úgy döntött, hogy a kommandósok bevetésének ideális helyszíne Észak-Afrika lesz, ahol tengeri támadásokat hajthatnak végre a Földközi-tenger partvidékén lévő ellenséges támaszpontok ellen.

Stirling kéretlen véleménye szerint az elképzelés nem működött. A kommandósok többnyire tétlenek voltak, a parancsot várták egy nagy támadásra, ami sosem érkezett meg; a ritka alkalmakkor pedig, amikor bevetették őket, az eredmények kiábrándítóak voltak. A német és olasz csapatok természetesen számítottak arra, hogy a tenger felől éri őket támadás, és felkészültek arra. A kommandósegységek egyszerűen túl nagyok és nehézkesek voltak ahhoz, hogy észrevétlenül indíthassanak támadást; a meglepetés ereje azonnal elveszett.

De mi lenne, tűnődött Stirling, ha a harcoló egységek az ellenkező irányból támadnának? Délen, Egyiptom és Líbia között a Nagy-homoktenger húzódott – homokdűnék végtelen, csontszáraz, jó 110 000 négyzetkilométernyi pusztasága. A Föld egyik legbarátságtalanabbjának tartott régióját a németek gyakorlatilag járhatatlannak, egyfajta természetes akadálynak tartották, ezért lényegében védtelenül hagyták, és nem is járőröztek a területén. „Ezt a tengert a németek nem figyelik” – tűnődött Stirling. Ha kiválóan kiképzett férfiak mozgékony egységeit juttatnák be az ellenség sivatagi határvidékére, azok szabotálhatnák a repülőtereket, a raktárakat, a távközlési vezetékeket, az utakat és vasutakat, majd újra eltűnhetnének a homoktenger oltalmazó ürességében. Egy több száz fős kommandósegység egyszerre csak egy célpontot támadhatott; több kisebb, gyorsan mozgó csapat viszont, amelyek váratlanul hajtanak végre rajtaütéseket, majd gyorsan vissza is vonulnak, egyszerre több célpontot is megsemmisíthetett. Minden tábornok olyan lehetőségről álmodozik, hogy hátulról támadhassa meg az ellenséget, amerről az a legkevésbé számít rá. Észak-Afrika sajátos földrajza megadta ezt a lehetőséget, gondolta Stirling, miközben félig bénultan feküdt a kórházi ágyán, és a nagylábujját próbálta mozgatni.

Stirling ötletét inkább az ábrándozás szülte, mint a tapasztalat; nem hosszú órákon át folytatott elmélkedés eredménye volt, hanem a lábadozással járó heveny unalomé. Megérzésen, képzelőerőn és önbizalmon alapult, amelyekből Stirlingnek sok jutott, és nem a sivatagi hadviselésben szerzett tapasztalatokból, amelyekkel egyáltalán nem rendelkezett.

Mindazonáltal ihletett ötlet volt, olyasfajta ötlet, amely csak egy olyan furcsa és figyelemre méltó ember fejében születhetett meg, mint Archibald David Stirling.

Stirling azon emberek közé tartozott, akik a háborúban remekül boldogulnak, miután a békében kudarcot vallottak. Addigi rövid élete során többféle foglalkozásban kipróbálta már magát – volt művész, építész, cowboy és hegymászó is –, de egyikben sem volt sikeres. Születése és iskolái kiváltságossá, intelligenssé és találékonnyá tették, s bármit megtehetett volna, mégis, élete korai szakaszában nem sok jelentős tevékenységet végzett. A háború megváltás volt a számára.

A Stirling család Skócia egyik legrégebbi és legnagyszerűbb családja volt, vérbeli és előkelő nemesi klán, régi katonai hagyományokkal és sok különcséggel. David Stirling édesanyja Lord Lovat, a Fraser klán főnökének a lánya volt, aki egészen II. Károlyig tudta visszavezetni a vérvonalát. Apja, Archibald Stirling tábornok az első világháborúban túlélt egy gáztámadást, aztán parlamenti képviselőként szolgált, majd visszavonult 6000 hektáros perthshire-i birtokára, Keirbe, amely immár öt évszázada volt a család székhelye. A tábornok úgy uralkodott kiterjedt birtokai és zabolátlan családja felett, mint valami jóindulatú, de hűvös törzsfőnök, aki egy távoli dombról figyeli a csatateret. Lenyűgöző anyja, Margaret sokkal nagyobb szerepet játszott David életében: a gyermekei áhítattal tekintettek rá. A Keir House, ahol David Stirling 1915-ben született, hatalmas, még nyáron is dermesztően hideg épület volt, tele régi vadásztrófeákkal, fura zajokkal és csintalansággal. A Stirling szülők mind a hat gyermekükbe beleverték a jó modort, de egyébként nagyrészt hagyták őket, hogy kedvük szerint éljék az életüket. A négy Stirling fiú, akik közül David a második volt, szarvas- és nyúlvadászaton, verekedésekben és versengésben nőtt fel. Az egyik kedvenc játékuk egyfajta légpuskás testvérpárbaj volt: két testvér felváltva lőtt egymás hátsójára, és minden lövés után egy lépéssel közelebb mentek egymáshoz.

Életének arisztokratikusan spártai kezdete ellenére David Stirling nem volt szívós gyerek. Nyolcéves korában beíratták egy katolikus bentlakásos iskolába, Ampleforthba, ahol elkapta a tífuszt, és a hosszú gyógyulás idejére hazaküldték. Beszédhibáját csak műtéttel sikerült orvosolni. Ki nem állhatta a sportot, és mindent megtett, hogy elkerülje. Meglepően gyorsan nőtt: tizenhét éves korára már majdnem 195 centiméter magas volt, egy nyurga, akaratos, vakmerő és rendkívül udvarias paszulykaró. Nagyrészt a születésének köszönhetően vették fel a Cambridge-i Egyetemre, ahol két kézzel szórta a pénzt, és több időt töltött a newmarketi lóversenypályán, mint amennyit a tanulásnak szentelt. „Ha volt is komoly oldala annak az életnek, az teljesen elkerülte a figyelmemet” – ismerte be később. Ha ki is nyitott akár egyetlen könyvet, ezt az eseményt nem jegyezték fel. Egy év elteltével kollégiumának a vezetője közölte vele, hogy elküldik: felolvasott neki egy listát huszonhárom olyan vétséggel, amelyek bármelyike miatt ki lehetett zárni, és megkérte, válassza ki azt a hármat, amelyek szerinte „a legkevésbé lesznek bántóak” az anyja számára.

David Stirling ekkor elhatározta, hogy művész lesz, méghozzá Párizsban. A festészethez csekély tehetsége volt. De volt svájcisapkája, és nagyon vágyott a bohém életre. Néhányan a „szépség és a hátborzongató különös keverékét” fedezték fel a festményein. Francia művészettanára azonban nem így látta, és miután másfél kicsapongó évet töltött a Szajna bal partján, közölte vele, hogy bár egy nap talán elfogadható kereskedelmi rajzoló lesz”, „a festészetével azonban soha nem fog valós elismerést szerezni”. Ez mélységesen felzaklatta Stirlinget; művészi kudarca örökre rányomta bélyegét, és talán ez magyarázza a magabiztosságának burka alatt állandóan jelen lévő bizonytalanságát.

Visszatért Cambridge-be, hogy építészetet tanuljon, de hamarosan ismét abbahagyta. Állást kapott egy edinburgh-i építésznél, de ez sem tartott sokáig. Édesanyja ekkor közbelépett, és azt mondta második fiának, hogy abba kell hagynia a sodródást, és kezdenie kell valamit az életével. Stirling erre közölte, hogy ő akarja elsőként megmászni a Mount Everestet.

Stirlinget a testalkata kifejezetten alkalmatlanná tette arra, hogy sziklákon kapaszkodjon fel. Alig volt tapasztalata a komoly hegymászásban. Ráadásul tériszonyosnak bizonyult.

Rettenthetetlen brit hegymászók már 1921 óta kísérleteztek a világ legmagasabb hegyének meghódításával, és többtucatnyian vesztették életüket ezzel próbálkozva. Az Everest megmászása drága, veszélyes és roppant megerőltető vállalkozás volt, Stirlingnek pedig alig maradt pénze – mindez mit sem gyengítette azon elhatározását, hogy sikerrel fog járni ott, ahol más, képzett, tapasztalt és jól finanszírozott hegymászók kudarcot vallottak. Egy évet töltött hegymászással a svájci Alpokban – az édesanyja pénzén –, majd csatlakozott édesapja katonai egysége, a skót gárdaezred tartalékos alakulatához abban a reményben, hogy a részmunkaidős katonai kiképzés segítheti a hegymászóvá válást. Hamarosan azonban levetette az egyenruhát, mert taszította a felvonulási tér zsibbasztó unalma. 1938-ban, huszonhárom évesen az Egyesült Államokba utazott azzal a szándékkal, hogy megmássza a Sziklás-hegység néhány csúcsát, és átlovagol a kontinentális vízválasztón. A Rio Grandétól délre több hónapot töltött marhapásztorkodással egy Roy „Panhandle” Terrill nevű cowboy társaságában, amikor hírét vette, hogy Nagy-Britannia háborúban áll – amelynek előjelei, úgy tűnik, szinte teljesen elkerülték a figyelmét. Az anyja táviratot küldött: „Térj haza a lehető legolcsóbb módon”. Stirling első osztályú jeggyel repült Nagy-Britanniába, és rögtön újra felöltötte az egyenruhát.

Az a David Stirling, aki 1939 őszén megjelent a skót gárdaezred pirbrighti kaszárnyájában, a részek furcsa elegye volt: ambiciózus, de cél nélküli, katonai hagyományokkal átitatott, de a katonai fegyelemnek teljességgel fittyet hányó. A féktelen külső mögött egy depressziós időszakokra hajlamos férfi rejlett, akinek kivételesen jó modora és társasági könnyedsége elfedte a belső zűrzavart. Romantikus alkat volt, született jóbarát, viszont nem volt szüksége a testi közelségre, és nem is vágyott rá. A szüzességét a jelek szerint Párizsban, a művészeti tanulmányai idején veszítette el. Panhandle Terrill-lel időnként „örömét lelte néhány sötétebb, mexikói lány társaságában”. Ámde úgy tűnik, hogy a veleszületett félénksége és a szigorú, kizárólag férfitársaságban kapott katolikus neveltetése miatt tartott a nőktől. „A pubertáskor teljességgel zavaros, bűntudattal teli évei szörnyű nyomást gyakoroltak rám” – jegyezte meg egyszer. Olykor „ragadozó nőkről” beszélt; kis számú romantikus kapcsolatát „hajszál híján való menekülésként” írta le, mintha csak a csapdába kerüléstől rettegett volna. „A kötelékek minden fajtája olyan nyomást jelent a számomra, amelyet igen nehezen vagyok képes elviselni” – ismerte be. Sok női barátja volt, és az életrajzírója szerint „nem volt közömbös számára a másik nem”. Mégis mintha csak férfiak között tudta volna elengedni magát, és „a tágas, nyílt tájakon”. Sok más kedélyes emberhez hasonlóan kissé magányos volt. Mint valami harcos szerzetes, úgy vágyott az akcióra és a katonák társaságára, a harc végeztével azonban inkább a magányt választotta.

Stirling emellett mélységes önbizalommal is rendelkezett, azzal a fajta magabiztossággal, amely az előkelő származásból és a határtalan lehetőségekből fakad. Fittyet hányt a konvencióknak, a szabályokat pedig figyelmen kívül hagyható, megszeghető vagy más módon leküzdendő kellemetlenségeknek tekintette. Alacsonyabb születésű társaival szemben kifinomultan tisztelettudó volt, viszont a legcsekélyebb tiszteletet sem tanúsította a rang iránt. Feltűnően szerény volt, s irtózott a hencegőktől és a nagyszájúaktól: a „kérkedő” vagy „nagyképű” voltak a legsúlyosabb sértései. A modora zavaros gondolkodásúnak és feledékenynek mutatta, pedig páratlan koncentrációs képességgel bírt. Esetlen testalkata és gyenge tanulmányi eredményei ellenére makacsul hitt önnön szellemi és testi képességeiben. Stirling mindig is azt tette, amit akart, függetlenül attól, hogy mások értelmesnek vagy egyáltalán lehetségesnek tartották-e a céljait. Az SAS részben azért jött létre, mert alapítója nem volt hajlandó elfogadni a „nem” választ sem a hatalomtól, sem a parancsnoksága alatt állóktól.

Mint ahogy a hegymászás logisztikája is untatta, Stirling leírhatatlanul unalmasnak találta a háború gyakorlati előkészületeit. Mint sok más fiatalember, ő is ki volt éhezve a harcra, de helyette a végtelen menetelések, a felszerelés-ellenőrzések, a fegyvergyakorlatok és a katonai élet minden más, rutinszerű elemeinek rendszere kötötte gúzsba. Persze, hogy lázadozott ellene. A pirbrighti kaszárnyából kiszökve gyakran Londonba utazott, hogy a White’s Clubban töltsön egy éjszakát italozással, szerencsejátékkal és biliárdozással, hogy aztán többnyire elfogják és laktanyafogsággal büntessék. Stirling rémálomba illő újonc volt: szemtelen, nemtörődöm és az előző esti mulatozás következtében gyakran csak félig éber. „Nagyon, nagyon felelőtlen volt – emlékezett vissza rá az egyik pirbrighti tisztjelölt társa, Willie Whitelaw (a későbbi Whitelaw vikomt). – Egyszerűen nem tudta elviselni, hogy a legutóbbi nagy konfliktus tapasztalatainak megfelelően képeztek ki minket. Az volt rá a reakciója, hogy egyszerűen semmiről sem vett tudomást.”

Stirling a White’s Club, London egyik legexkluzívabb úri klubja bárjában hallott először a katonáskodás olyan formájáról, amely sokkal közelebb állt az általa elképzelt kalandokhoz és izgalmakhoz: egy vadonatúj kommandósegységről, amelyet azzal a céllal hoztak létre, hogy a lehető legnagyobb hatású támadásokat intézze fontos, ellenséges célpontok ellen. Stirling unokatestvére, Lord Lovat az elsők között jelentkezett kommandósnak.

A Robert Laycock parancsnoksága alá kerülő – és ezért néha „Layforce” néven emlegetett – egység három kommandósezredébe több mint 1500 önkéntest osztottak be, akiket a lövész gárdaezredekből és más lövészezredekből toboroztak: kiválóan kiképzett katonák és portyázók alkotta elitegység lettek. Lord Haw Haw, az áruló brit, aki a nácik nevében sugárzott haza rádióüzeneteket, egyszerűen „Churchill bérgyilkosainak” nevezte a kommandósokat.

Stirling azonnal jelentkezett, és hamarosan azon kapta magát, hogy a nyugat-skóciai pusztaságban gyakorlatozik, gyermekkora ismerős terepén, és nagyon távol a gyűlölt felvonulási tértől. A kommandósegységek hónapokig tartó felkészülésen vettek részt Arran szigetének lápos és harasztos tájain: menetgyakorlatok, fegyvertelen harc, állóképességi edzések, terepismeret, tájékozódás, túlélési fogások. A többi önkéntes némelyikének már ebben a korai szakaszban feltűnt, hogy a magas, fiatal tiszt egy kicsit más, mint a többiek: Stirling született vezető volt, aki bár visszafogott módon, de hajthatatlanul hitt a saját döntései helyességében, és úriemberként ragaszkodott ahhoz, hogy megtegye mindazt, amire az embereit kérte – vagy többet is. A Layforce 1941. február 1-jén hajózott ki a Közel-Kelet felé. Stirling végre csatába indult, kifizetetlen számlák hosszú sorát hagyva hátra: a bukmékerétől, a szabójától, a bankigazgatójától, sőt még egy arizonai cowboyfelszerelés kereskedőtől is, aki egy nyereg árát igyekezett behajtani tőle.

A Layforce-t a tengelyhatalmak földközi-tengeri összeköttetési vonalainak megzavarására szánták, és az egységnek kellett volna vezetnie Rodosz elfoglalását is. Mire azonban a kommandósok kikötöttek Egyiptomban, a katonai helyzet megváltozott: az Erwin Rommel vezette német expedíciós haderő, az Afrika Korps megérkezése a Líbia keleti partvidékén fekvő Cyrenaikába megváltoztatta a stratégiai képet. A briteknek immár a német előrenyomulással szemben kellett helytállniuk, és kezdetét vette az észak-afrikai „libikókaháború” első szakasza. Az eredetileg az észak-afrikai olasz gyarmatok védelmének megerősítésére bevetett Afrika Korps riasztó gyorsasággal tört előre, a briteket az egyiptomi–líbiai határig szorítva vissza, majd ostrom alá vette a tengerparti Tobruk városát. Rodosz lerohanása helyett a kommandósokat kisebb egységekre osztották fel, és különböző módokon vetették be őket, például Ciprus helyőrségeként, Kréta evakuálásának fedezésére, Tobruk védelmének megerősítésére, valamint a cyrenaikai és szíriai partok mentén végrehajtott rajtaütésekre. A líbiai partvidéken fekvő Bardia elleni támadás vajmi kevés eredményt hozott, de a brit portyázók közül hatvanheten estek fogságba. A Kréta májusi evakuálásának fedezésére küldött 800 kommandós közül kevesebb mint 200-nak sikerült elmenekülnie – köztük volt Evelyn Waugh is, aki az utolsóként kifutó hajóra szállt fel. Júniusban a kommandósoknak sikerült hídfőállást létrehozni a libanoni Litani folyónál a vichyi francia erők ellenében, de eközben a támadó erők egynegyede veszett oda.

A Layforce tartalékkötelékében Egyiptomban állomásozó Stirling unatkozott és frusztrált volt. Még egyszer sem sütötte el harc közben a fegyverét. „Halasztások és lefújások sorozatában volt részünk, ami roppant bosszantó volt” – emlékezett vissza később. A kommandósok indulása előtt az egyesített műveletek igazgatója azt ígérte nekik, hogy „olyan vállalkozásba fognak belekezdeni, amely az egész világot felkavarja”. De Stirling addig alig tett bármit is. Mint mindig, amikor nem kötötték le eléggé a figyelmét, a mulatozáshoz fordult. Az öccse, Peter Stirling a kairói brit nagykövetségen szolgált, és az ő Garden City negyedben lévő, kényelmes diplomáciai lakása vad partik helyszíne és a város mulatóiba tett éjszakai kiruccanások kiindulópontja lett.

Stirling kezdte kihagyni a felvonulásokat, és folyton kifogásokkal állt elő. A rossz egészségi állapotára vonatkozó állításai nem voltak teljesen alaptalanok. Meglehetősen súlyos vérhasfertőzéstől szenvedett. Aztán egy éjszakai gyakorlatról visszatérve megbotlott egy sátorkötélben, felsértette a szemgolyóját, és a sebét össze kellett varrni. Stirling különösen kényelmesnek találta az amerikai kórházat, és lázasnak mondta magát, hogy ezáltal ott tölthesse a napjait. „Bizonyos értelemben elég beteg voltam – mondta később. – Este ugyanis, felépülve az előző éjszakai kairói tevékenységem okozta szörnyű másnaposságból, kimentem a városba, és a következő éjszakai tevékenységemmel újra beteggé tettem magam.” A kórház főnővére értesítette Stirling feletteseit, akik kezdték kétségbe vonni, hogy valójában mennyire volt rosszul. A legjobb úton tartott afelé, hogy az ivással és mulatozással komoly bajba keverje magát, amikor teljesen megváltoztatta az életét egy beszélgetés az étkezdében egy kommandós tiszttársával, Jock Lewes hadnaggyal, aki éppannyira fegyelmezett és feszült volt, amennyire Stirling féktelen és laza.

Lewes elmondta Stirlingnek, hogy nemrég sikerült szert tennie néhány tucat ejtőernyőre, amelyeket eredetileg egy Indiában állomásozó deszantos egységnek szántak, de véletlenül Port-Szaídba küldtek, ahol ő rögtön lecsapott rájuk. Laycock ezredes engedélyezte Lewesnek, hogy kísérleti jelleggel ejtőernyős ugrást hajtson végre a sivatagban. Stirling megkérdezte, hogy csatlakozhat-e, „részben, mert jó móka, részben pedig azért, mert hasznos lenne tudni, hogyan is kell csinálni,” és főleg persze azért, mert szörnyen unta magát. Így kezdődött tehát két olyan férfi roppant fontos és nem kevésbé valószerűtlen partneri viszonya, akik aligha lehettek volna különbözőbbek egymásnál.

2.
Az L különítmény

John Steele Lewes hadnagy a katonai erények mintaképe volt, a szigorú személyes mértékletesség embere, a vasfegyelem híve. Indiában született brit apától és ausztrál anyától, az Oxfordi Egyetem evezősklubjának kapitánya volt, a Christ Church kollégiumban szerzett diplomát, és úgy tűnt vagy politikai karrier vár rá, vagy a hadsereg felsőbb szintjeire jut el. A háború kitörésekor belépett a walesi gárdába, ezred-kiképzőtisztnek nevezték ki, és a sandowni lóversenypályán szállásolták el. Ott festette le Rex Whistler festőművész, tiszttársa és barátja, amint a főtribün lépcsőjén ül, térdén egy Bren géppuskával, és úgy néz ki, mintha a negyed 4-es futamban le akarná kaszálni a lovakat és a lovasokat.

„Jock” Lewes majdnem túl jó volt ahhoz, hogy igaz legyen. „Légy valami nagyszerű” – mondta neki az apja, és Lewesnek szándékában állt teljesíteni ezt az utasítást. Sportos volt, gazdag, hazafias és jóképű, csillogó kék szemmel és makulátlanul ápolt, Douglas Fairbanks Jr.-ra emlékeztető bajusszal. Szerepelt a társasági magazinokban, és egy Miriam Barford nevű, előkelő és értelmes nőnek udvarolt, akit az áldozatvállalás és a kemény munka fontosságára figyelmeztetett. „Több érdemet szerzünk ezen a földön azzal, hogy örömmel végezzük el azokat a feladatokat, amelyek a legkevésbé vonzóak számunkra, mint bármennyi élvezetes munkával” – írta.

Lewes szigorú, munkamániás és kissé álszent férfi volt, aki életrajzírója szerint mélységesen megvetette a „dekadenciát”. Cseppnyi humorérzék sem szorult bele, a mértékletessége pedig „egyszerűen túl sok tudott lenni más halandóknak”. „Nem találkozhattál Jockkal Kairóban úgy, hogy beugrott valahová inni egyet, vagy kinézett a lóversenypályára” – jegyezte meg Stirling, aki többnyire e két dologgal töltötte az idejét.

Mindkét tiszt nagyon vágyott már azonban a harcra, és közös volt az a meggyőződésük is, hogy a kommandókat nem a megfelelő módon használják. A Layforce felívelőben lévő csillagaként Lewes már több műveletben is bizonyságot tett a merészségéről és a leleményességéről, például egy sikeres, ágyúnaszádos támadásban, amelyet a líbiai partvidéken lévő Gazala ellenséges légi támaszpontja ellen indítottak. Lewesre mély benyomást tett az, ahogy a németek ejtőernyősöket vetettek be Kréta elfoglalásakor, és úgy vélte, hogy egy légi deszantos erő hasznos kiegészítője lehetne a szövetségesek jövőbeli kommandós műveleteinek. Lobbizni kezdett a vezető tiszteknél, hogy engedélyezzék neki egy saját, válogatott tagokból álló egység létrehozását, egy hazaküldött levelében pedig azt írta, hogy megkapta „azt, amire vágytam – egy csapatnyi férfit, és teljesen szabad kezet, hogy a legjobb belátásom szerint képezzem ki és használjam fel őket”. Stirlinget lenyűgözte Lewes nyugodt viselkedése, nagyfokú hozzáértése és tapasztaltsága. A történet egyik változata szerint megneszelte, mire készül Lewes, és szándékosan ült mellé a tiszti kantinban. Mások szerint a beszélgetésük puszta véletlen volt. Akárhogyan történt is, a lényeg az, hogy Lewes és Stirling elképzelései hasonlóak voltak.

Volt azonban Jock Lewesnek egy másik, titkos oldala is, ami talán elgondolkodtatta volna Stirlinget, ha tud róla: kacérkodott a nácizmussal.

Egy 1935-ös, németországi kerékpártúrán Lewesre mély benyomást tett a születőben lévő Harmadik Birodalom szervezettsége és ereje. „Anglia nem demokrácia, Németország pedig távolról sem totalitárius állam” – írta a szüleinek. A nemzetiszocializmustól „elkápráztatva” a következő években többször is ellátogatott Németországba, és minden egyes alkalommal elragadottabban tért haza: elvegyült az előkelő német társaságban, részt vett egy 1938-as bálon, ahol Hitler és Goebbels voltak a díszvendégek, és beleszeretett egy fiatal német nőbe, Senta Adrianóba, a náci párt lelkes tagjába. Imádta Senta „őszinteségét és nyíltságát”, „aranyszínű haját, zöldeskék szemét, és finom rajzú szemöldökét – amely nem szedett”. A szedett szemöldök a léhaság jele lett volna.

Aztán jött a Kristályéjszaka, amikor Németországban és Ausztriában a megvadult nácik zsidó üzleteket, vállalkozásokat és zsinagógákat vertek szét és fosztottak ki. Jock Lewes politikailag talán naiv volt, de nem bolond: az 1938. novemberi események heves és fájdalmas szemléletváltást idéztek elő benne. Egyszer csak borzalmas tisztasággal tárult fel előtte a rendszer valódi természete, amellyel addig politikailag és érzelmileg is ki tudott békülni.

„Küszködtem, hogy megőrizzem a németek őszinteségébe vetett hitemet, de csak valamiféle fanatikus hit tudott volna ellenállni a bizonyítékoknak, amelyeket ők maguk tártak elénk – írta. – Esküszöm, hogy nem érem meg azt a napot, amikor a totalitárius agresszió hitének megváltoztatására kényszeríti Nagy-Britanniát.” Felbontotta az eljegyzését Adrianóval, és szinte egyik napról a másikra a nácizmus ádáz ellenfelévé vált. „Szívesen fogok fegyvert Németország ellen” – írta. Úgy érezte, hogy becsapták, a nácik is, és a fasiszta nő is, akit szeretett. „Magára vette a hazugságot”; bosszúra szomjazott.

Lewes elszántsága és könyörtelensége, valamint az, hogy teljes mértékben a Németország elleni harc feladatának szentelte magát, egy olyan ember reakciója volt, akit megbántott a hűtlen szeretője, aki szörnyű hibát követett el, és akinek vezekelnie kellett.

Alkonyodott már, amikor Lewes, Stirling és négy másik férfi beszállt egy öreg kétfedelű repülőgépbe, hogy végrehajtsák a világ első sivatagi ejtőernyős ugrását: Stirling számára ez csupán egy kirándulás volt, Lewes számára viszont a náci Németország elleni bosszúhadjárat következő állomása. A Királyi Légierőnek kölcsönadott Vickers Valentiát korábban postai küldemények szállítására használták; az ejtőernyőzésre szinte nevetségesen alkalmatlan volt. A Lewes által szerzett ejtőernyők bekötőzsinóros kivitelűek voltak: a kioldózsinór végét egy, a kabin eleje és vége között kifeszített acélsodronyra, a bekötőzsinórra kellett akasztani: ahogy az ejtőernyős elhagyta a gépet, a zsinór kirántotta az összehajtogatott ejtőernyőt, majd amikor a zsinór már teljesen megfeszült, elpattant egy összekötő szál, és az ejtőernyő kupolájának meg kellett telnie levegővel. A Közel-Keleten nem voltak ejtőernyős-oktatók, de egy barátságos RAF-tiszt azt tanácsolta nekik, hogy „úgy ugorjanak ki, mintha vízbe ugranának”. A csapat a repülőgép szárnyáról való leugrással gyakorolt, ami körülbelül háromméteres zuhanást jelentett. Lewes próbaképpen 240 méteres magasságból kidobott egy sátorrudakból és homokzsákokból összeállított ejtőernyős bábut. „Az ejtőernyő rendben kinyílt, de a sátorrudak a földet éréskor összetörtek.”

Lewes és Stirling úgy döntöttek, hogy készen állnak az indulásra: az ejtőernyők kioldózsinórjait egyszerűen az utasülések lábaihoz kötik, kinyitják az ajtót, és kiugranak. A pilóta felszállt a Bagushtól 810 kilométerre délre lévő kis repülőtérről, tett egy kört, majd megadta a jelet az ugráshoz: Lewes és a tisztiszolgája voltak az elsők, őket követte egy D’Arcy nevű önkéntes, majd Stirling. D’Arcy később ezt írta: „Meglepődve láttam, hogy Stirling hadnagy elsuhan mellettem a levegőben.” De fele annyira sem lepődött meg, mint maga Stirling hadnagy. Az ejtőernyője beleakadt a gép függőleges vezérsíkjába, és csúnyán felhasadt. Rájött, hogy valójában inkább zuhan, mint ejtőernyőzik, így hát behunyta a szemét, és felkészült a becsapódásra.

Csak akkor tért magához, amikor félig lebénulva feküdt a skót katonai kórház egyik ágyában. „Egy kicsit peches voltam” – mondta elképesztő visszafogottsággal.

Lewes, amint az várható volt, „tökéletesen landolt”, és az élmény oly nagy hatással volt rá, hogy úgy érezte, verset kell írnia az ejtőernyőzés romantikájáról.

Zöld, és mehet! Most! Egek, mily lomha!

A lég nem suhan, s a föld nem közelg,

míg meg nem fog a hám, és mondja,

hogy vége. Felnézel, s ott a kupola fehére,

rendíthetetlen angyala talpig vértbe’

őrzi az eget.

Stirling nem így érzett. Az első ejtőernyős élménye rendkívül kellemetlen volt. A gerincsérülése miatt az élete végéig hátfájástól és migréntől szenvedett. A zuhanás majdnem megölte, ugyanakkor adott neki egy nagyon jó ötletet is.

Nyolc hétbe telt, mire Stirling újra járni tudott. Ez idő alatt összegyűjtött minden térképet a tengerpartról és a szárazföld belsejéről, amit csak meg tudott szerezni, és feljegyzéseket készített a repülőterekről, utakról, vasútvonalakról és a part menti ellenséges állásokról. Amikor Lewes meglátogatta a kórházban, Stirling elmagyarázta a terveit: „Úgy vélem, lehetséges lenne, sőt még csak nem is olyan nehéz, hogy a sivatagi oldalról kis számú embert szivárogtassunk be kiválasztott német állásokhoz. Úgy gondolom, hogy a repülőgépek, a kifutópályák és az üzemanyagtárolók szabotálásával elég látványos hatást gyakorolhatnánk a hatékonyságukra és a moráljukra.”

Stirling a rá jellemző nagylelkűséggel később Lewesnek tulajdonította a terv mögött álló elképzelések nagy részét. Lewes azonban ekkor még szkeptikus volt. Hogyan lennének képesek az ejtőernyősök elegendő robbanóanyagot magukkal vinni ahhoz, hogy valódi károkat okozzanak? Ki engedélyezne egy ilyen műveletet? És hogyan menekülnének el a támadók egy több száz kilométernyi homokos terepen végrehajtott támadássorozat után? „Gondoltál már arra, hogy gyakorolni kellene a sivatagi menetelést?” – kérdezte. Lewes kételyei talán nem is annyira a terv megvalósíthatóságával, mint inkább a Stirling személyét illető kételyeivel voltak kapcsolatosak – egy olyan emberrel, akit élvhajhásznak tartottak, és aki rendelkezett számos, Lewes által megvetett tulajdonsággal. Úgy is érezhette, hogy Stirling a saját tervei útjában áll. Lewest visszavezényelték az ostromlott Tobrukba. Végül abban egyeztek meg, hogy a visszatérése után még egyszer megbeszélik az ejtőernyős rajtaütések elképzelését. „Ha sikerül jutnod valamire az ötlettel, akkor beszéljünk újra – mondta Lewes, miközben felállt, hogy távozzon. – De nem sok reményt fűzök hozzá.”

Július közepére Stirling elkészült egy javaslat vázlatával, amelyben elismerte Lewes hozzájárulását, és leszögezte, hogy a terv „nagyrészt Jock elképzelésein alapul”.

Stirling eredeti feljegyzése ceruzával íródott, és nem maradt fenn az SAS archívumában. A lényege azonban egyszerű volt: Rommel előrenyomulása kelet felé az észak-afrikai partvidéken az ünnepelt német parancsnok javára változtatta meg a helyzetet, viszont az ellenséges utánpótlási vonalak megnyúltak, a tengerparti repülőterek pedig sebezhetőek voltak. A legtöbbjüket csak gyengén védték. Némelyiket még csak körbe sem kerítették. Egy holdtalan éjszakán ejtőernyővel le lehetne dobni kis létszámú, kiválóan kiképzett kommandóst, a lehető legközelebb az ellenséges repülőterekhez; a földet érés után kicsi, legfeljebb öttagú csoportokra válnának szét, amelyek a sötétség leple alatt behatolnának a repterekre, időzített bombákat helyeznének el a lehető legtöbb repülőgépen, majd visszavonulnának a sivatagba, ahol aztán felvehetné őket a Sivatagi Távolsági Csoportnak nevezett brit felderítőegység, amely a járműveivel képes egészen mélyre behatolni a sivatagban. Egyetlen éjszaka akár harminc támadást is végrehajthatnának. A biztonság és a titkosság érdekében egy ilyen akciót a közel-keleti hadszíntér főparancsnokának kellene jóváhagynia. Az új egységnek különleges státuszt kellene kapnia, hozzá kellene férnie a katonai hírszerzés anyagaihoz, és saját, másoktól elzárt gyakorlóterepre lenne szüksége. Stirling „egy újfajta erőt” javasolt, „amely a lehető legtöbbet tudja kihozni a meglepetésből és az álcázásból”.

A terv utólag magától értetődőnek tűnik. A maga idejében azonban egészen forradalmi jellegű volt.

A brit hadsereg számos, a ranglétra középső szakaszán lévő tisztje már az első világháborúban is harcolt, és ragaszkodtak a hadviselés régimódi, klasszikus felfogásához: egyenruhás férfiak csapnak össze a csatatéren, majd addig küzdenek, amíg az egyik fél győzedelmeskedik. Bár a front ide-oda mozgott, az észak-afrikai háború mindeddig ezt a mintát követte. Amit Stirling javasolt, az a frontvonal átugrását jelentette volna, és a harcot közvetlenül az ellenség táborához vitte volna. Egyesek szemében ez nemcsak példátlan, de sportszerűtlen is volt, olyan, mintha akkor ütnénk meg egy fickót, amikor éppen másfelé néz. Egyesek úgy vélték, hogy az éjszaka közepén repülőgépeket felrobbantani, majd elfutni szabotőrökhöz, zsoldosokhoz és bérgyilkosokhoz illő dolog, nem pedig Őfelsége fegyveres erőinek katonáihoz. Ez nem háború volt, ahogyan azt ők ismerték, és nem is krikett. De még rosszabb volt, hogy Stirling ötlete magát a rang fogalmát is veszélyeztette. A parancsnoki lánc minden hadseregben szent és sérthetetlen, de Stirling azt javasolta, hogy ezt is kerüljék meg, és csak a legrangidősebb parancsnoknak – ebben az esetben Sir Claude Auchinleck tábornoknak, a közel-keleti parancsnokság frissen kinevezett főparancsnokának – tartozzanak jelenteni. Stirling egyszerű hadnagy volt csupán, ráadásul nem is túl kiváló hadnagy, aki az évszázados katonai hagyományok sutba vágását javasolta azzal, hogy közvetlenül a legfőbb főnöknek legyen alárendelve, s létrehozhasson és irányíthasson valamit, ami gyanúsan hasonlít egy magánhadseregre. Hagyománytisztelőbb felettesei szemében ez több volt, mint pimaszság; egyenesen lázadásnak számított.

Stirlingnek nem voltak illúziói azzal kapcsolatban, hogyan fogadják majd tervét a közel-keleti főhadiszállás törzstisztjei. Nyíltan megvetette a középszintű katonai bürokráciát, amelyet hol „a középszerűség szabadkőműveseiként”, hol pedig „a megkövesedett szar rétegeiként” emlegetett. Ha az ötletének esélyt akart adni, akkor a javaslatát közvetlenül a legmagasabb rangú tisztek kezébe kellett eljuttatnia, mielőtt a hierarchiában lejjebb elhelyezkedő személyeknek esélyük lett volna elkaszálni azt. Ha a szokásos csatornákon keresztül továbbította volna, a terv nem jutott volna tovább az első törzstiszt asztalánál, aki elolvassa. Stirling hasonlóan radikális módon viszonyult a „megkövesedett szarhoz”, mint a frontvonalhoz: nem átjutni akart rajta, hanem megkerülni. Ahogy ezt megtette, az mára mítoszok forrása lett.

A brit közel-keleti főhadiszállás Kairó kertvárosában, egy nagy, szögesdróttal körülvett, lefoglalt lakótömbben működött. Stirling – még mindig mankóval – odabicegett a bejárathoz, ám ott két őr állta az útját, és azt követelték, hogy mutassa fel az igazolványát, ami nem volt nála. Ezért megvárta, amíg az őrök máshová figyelnek, és átmászott a kerítés egy résén. Mire belépett az épületbe, az őrök észrevették eldobott mankóit, és üldözőbe vették. Amilyen gyorsan csak merev lábai vitték, felrohant az emeletre, és berontott a „Főhadsegéd” feliratú szobába. Ott egy vöröses képű őrnaggyal találta magát szemben, aki történetesen az egyik kiképzője volt Pirbrightban. A rangidős tiszt úgy emlékezett Stirlingre, mint az egyik legkevésbé figyelmes diákjára, és gyorsan elzavarta: „Bármilyen eszelős ötlete is van, Stirling, felejtse el… Most pedig, kifelé.”

A folyosón, hallva a lépcsőn felfelé rohanó őrök közelgő lépteit, benyitott a következő szobába, amely, mint kiderült, Sir Neil Ritchie tábornok, a vezérkari főnök helyettesének irodája volt. Stirling átnyújtotta neki a javaslatát, amelyet néhány lap hosszúságúra tömörített. Ritchie átfutotta a javaslatot, Stirling szerint egyre növekvő érdeklődéssel. Aztán felnézett: „Ez pontosan az a fajta terv lehet, amit keresünk”. A szomszédból áthívták a főhadsegédet, akit a legnagyobb megdöbbenésére arra utasítottak, hogy adjon meg minden segítséget a fiatal tisztnek. „Nem kedvelem magát, és nem tetszik ez az egész dolog – sziszegte a főhadsegéd Ritchie távozása után. – Tőlem ugyan ne számítson szívességekre!” Három nappal később Stirlinget visszahívták, hogy találkozzon Auchinleck tábornokkal.

Ez egy szinte tökéletes Stirling-történet, az önirónia, a blöffölés és a szemtelenség jellegzetes keverékével, s egy vakmerő, a sikerre csak minimális eséllyel kecsegtető tettet ír le, miközben odaszúr az általa megvetett katonai bürokráciának is. Olyan patinás, mint egy vacsora után sokszor elmesélt, és közben egyre finomabbra csiszolt történet. Talán még igaz is, vagy legalább részben az.

De van egy másik, prózaibb magyarázat is arra, miért sikerült Stirlingnek bebocsátást nyernie a legfelsőbb vezetéshez. Auchinleck a Stirling család régi barátja volt, Ritchie pedig Keirbe járt fajdra vadászni. Mindketten skótok voltak, és mindketten Davud apja, Archibald Stirling tábornok oldalán harcoltak az első világháborúban. Ebben a korban a családi és osztálykapcsolatok még sokat számítottak: ha volt olyan alacsony rangú tiszt, akinek elég volt kérnie, hogy fogadja egy tábornok, David Stirling volt az. „Tudtam, hogy képes vagyok vitatkozni egy tábornokkal” – mondta később.

Auchinleck és Ritchie tábornokok jelen voltak Stirling következő meghallgatásán is, akárcsak Eric Dorman-Smith vezérőrnagy – egy kollégája szerint ez az ember kis híján őrült volt, de azon kis számú magas rangú tiszt közé tartozott, akik felismerték, hogy az új technológiák és a motorizáció miatt a háború igen gyorsan változik.

A három tiszt részletesen kifaggatta Stirlinget az addig csak vázlatosan ismertetett javaslatról, és figyelmesen végighallgatta az elképzeléseit.

Auchinleck, akit mindenki csak „Auk” néven emlegetett, nem sokkal korábban kapta meg a főparancsnoki kinevezését, és Winston Churchill óriási nyomást gyakorolt rá, hogy vágjon vissza Rommelnek, és fordítsa meg az észak-afrikai háború menetét. Előbb (ha Churchill akarata érvényesül) vagy utóbb (ha Auchinleck szava dönt) meg kellett indítani egy nagyszabású ellentámadást, és a Stirling által javasolt egységek fontos szerepet játszhattak az ellenség légierejének meggyengítésében a kritikus pillanatban. Döntés született a Layforce feloszlatásáról, ami szabaddá tett egy csapatnyi lehetséges újoncot, és a korábbi kommandós műveletekkel ellentétben a terv végrehajtásához nem kellett költséges hajókat igénybe venni, és nem volt szükség a haditengerészettel való bonyolult egyeztetésekre. Stirling terve élőerő és felszerelés tekintetében is olcsó volt, és ha beválik, tekintélyes hasznot hozhatott. Ha pedig nem válik be, akkor nem veszítenek mást, mint egy maroknyi kalandort. De lehetett egy további oka is annak, hogy a tábornokok hajlandóak voltak meghallgatni őt. Az előző nagy háborúban mindhárman ott voltak a harcok sűrűjében: Dorman-Smith katonai érdemérmet szerzett Ypres-nél; Ritchie ugyanezt a kitüntetést „a nyugalmáért, a bátorságáért és a veszélyekkel való dacolásért” kapta meg; Auchinleck nevét pedig a heves mezopotámiai harcok idején többször is megemlítették a napiparancsban. Lehetséges, hogy a három tábornok egy kicsit önmagát vélte felismerni, miközben azt hallgatta, hogy egy huszonöt esztendős katona miként szándékozik segíteni a háború megnyerésében.

A megbeszélés végén Stirlinggel közölték, hogy századossá léptetik elő, és felhatalmazzák arra, hogy a Layforce maradványaiból első körben hat tiszt és hatvan ember alkotta csapatot állítson fel.

Az új egységnek nevet kellett adni. Ezt egy kevéssé ismert katonai zseni tette meg, akinek egyedülálló tehetsége volt a megtévesztéshez és a cselhez, és a színpadiasságot is kedvelte. A Közel-Keleten Dudley Wrangel Clarke ezredes volt felelős a stratégiai megtévesztésért, a katonai műveleteknek azon furcsa, de létfontosságú ágáért, amelynek az a célja, hogy elrejtse az igazságot az ellenség elől, és a helyébe hazugságokat helyezzen. Clarke a második világháború egyik legnagyobb megtévesztőjének bizonyult: egy átalakított fürdőszobából, majd egy kairói bordélyház pincéjéből tevékenykedve tökélyre fejlesztette a kitalált hadparancsok, a vizuális megtévesztés, a kettős ügynökök és a félretájékoztatás használatát, hogy összezavarja és félrevezesse az ellenséget. Hivalkodó, elbűvölő és roppant vicces férfi volt. És egy kicsit furcsa is. 1941 októberében Madridban meglehetősen elegáns nőnek öltözve tartóztatták le. Az eset, amelyre soha nem adtak teljes magyarázatot, sok kuncogást váltott ki (a spanyol rendőrség fotóit Churchillnek is elküldték), de egyáltalán nem ártott a karrierjének.

Clarke egyik közel-keleti húzása az volt, hogy 1941 januárjában „létrehozott” egy nem létező ejtőernyősdandárt, hogy az olaszok attól tartsanak, a britek a következő támadásukat légi deszantos egységek bevetésével kívánják megtámogatni. A cél az volt, hogy lekössék az olasz erőket azzal, hogy egy nem létező fenyegetés ellen építsenek ki védelmet, felduzzasszák a brit erők látszólagos méretét, és általában összezavarják az ellenséges tervezést. A művelet fedőneve Abeam lett, a kitalált egység pedig az „Első Különleges Légi Szolgálati Dandár” kitalált nevet kapta. Clarke hamis fényképeket helyeztettett el egyiptomi újságokban, amelyeken ejtőernyősök gyakorlatoznak a sivatagban, hamis ejtőernyősöket dobott le hadifogolytáborok közelében, és két hamis egyenruhába öltözött férfival járta be Egyiptomot, akik az SAS ejtőernyőseinek adták ki magukat, és állítólag az ejtőernyőzés közben szerzett sérüléseikből lábadoztak. Úgy intézték, hogy néhány ismert ellenséges kémnek, köztük egy japán konzuli tisztviselőnek a birtokába jussanak bizonyos, az 1. SAS-dandárt azonosító hamis dokumentumok. Az elfogott ellenséges dokumentumokból úgy tűnt, hogy az Abeam-hadművelet megfelelően működik, de amikor Clarke tudomást szerzett arról, hogy egy valódi ejtőernyősegységet készítenek elő, megérezte, hogy itt a lehetőség a megtévesztés fokozására. Ha Stirling kis rohamcsapata ugyanazt a nevet veszi fel, érvelt Clarke, az még inkább megerősíti az ellenfélben azt a gondolatot, hogy egy teljes ejtőernyősdandár készül harcra.

Stirling készségesen beleegyezett, hogy alakulata a „Különleges Légi Szolgálat Dandár L különítménye” nevet kapja. Azért az „L” betűt választották, hogy azt sugallja, léteznek A-tól K-ig terjedő nevű különítmények is; Stirling később azzal viccelődött, hogy a betű valójában a „Learner” szó rövidítése volt{1}. Clarke „nagyon örült, hogy a teljesen hamis ejtőernyősök helyett hús-vér ejtőernyősök állnak a rendelkezésére”. Hálából megígérte, hogy kiterjedt kapcsolatrendszerét felhasználva terjeszteni fogja, hogy Stirling újoncokat keres.

Az SAS egy valóságban nem is létező, nagyobb kontingens részeként alakult meg – furcsamód helyénvaló kezdet volt ez egy olyan egység számára, amely a szerencse és a balszerencse, a hibák, a véletlenek és a tervezés igen valószínűtlen kombinációja révén született.

3.
Újoncok

Az SAS újoncai közül senki sem bizonyult fontosabbnak, és senkit sem volt nehezebb beszervezni, mint Jock Lewest, a csökönyös és igényes walesi gárdatisztet, akinek a vonalak mögötti rajtaütésekről alkotott elképzelései roppant hasonlóak voltak Stirling ötleteihez, és részben inspirálták is azokat.

Miközben Stirling a közel-keleti főhadiszálláson hízelegte körül a tábornokokat, Lewes véres összecsapások sorozatában vett részt az ostromlott Tobrukban, az észak-afrikai háború egyik legaktívabb és legkellemetlenebb csataterén. A létfontosságú kikötő még mindig brit kézben volt, és a tengeren keresztül lehetett megközelíteni, de délen német és olasz erők vették körül, amelyek folyamatosan bombázták.

Lewes 1941. július 18-án éjszakai rajtaütést vezetett az olasz vonalak ellen, két sziklacsúcsot támadva, amelyeket az angolok csak Ikerpattanások néven ismertek. Több mint ötven ellenséges katonát öltek meg, és Lewes eksztatikusan írt arról, hogy „a szerencsétleneket szuronyokkal zavartuk ki a lövészárkaikból, vagy kézigránátokat gurítottunk be, amikor meglapultak.” Amikor visszatért a saját vonalaihoz, közölték vele, azonnal menjen vissza és ejtsen foglyot – amit meg is tett: egy szerencsétlen olasz katonát kapott el, aki elhagyta a lövészteknőjét, hogy könnyítsen magán. Lewes úgy rángatta be a táborba, hogy a nadrágja még mindig a bokája körül volt.

Lewes a jelek szerint élvezte a kényelmetlenséget, a hőséget és a legyeket, valamint a szörnyű unalmat, amelyet csak a szélsőséges erőszak és az adrenalin tombolásának epizódjai szakítottak meg. Minden második éjszaka kis csapatnyi kommandós merészkedett ki a senki földjére, utat találva az aknamezőkön és szögesdrótokon át. „A járőrözés nagy részét én végeztem – írta Lewes –, mivel a sivatagi sebek, a vérhas és a kimondhatatlan mocsok a többi tiszt java részét átmenetileg harcképtelenné tették”. Magányos, acélos alak volt, akit a bajtársai mélységesen csodáltak (egyikük azt írta, hogy „ő volt mindannyiunk közül messze a legmerészebb”), ugyanakkor tartózkodott tőlük. A céltudatos ragadozónak nem volt szüksége bajtársiasságra.

Stirling hat hét alatt nem kevesebb mint háromszor utazott Tobrukba, hogy rábeszélje Lewest: legyen az első tagja születőben lévő különítményének. Lewes mindent tudott, és fegyelmezettsége már-már kegyetlen volt, és Stirling arra a következtetésre jutott, hogy a részletekre irányuló aprólékos figyelme őt tenné „az egység kiképzési programjának ideális tisztjévé”. Lewes azonban nem akart kötélnek állni, és Stirling elég jól ismerte magát ahhoz, hogy rájöjjön, miért: „Nem akart belekeveredni, hátha kérészéletű lesz az egész… Azt hiszem, korábban úgy ítélt meg, mint afféle léha fickót.”

Augusztus végén Lewes visszatért Egyiptomba, hogy pihenjen egy kicsit, amire nagyon nagy szüksége volt. Stirling az ágyban fekve találta, „abszolút roncsként”, így nem tudott kitérni Stirling győzködése elől. Ez egyfajta tükörképe volt a korábbi találkozójuknak, amikor Stirling volt mozgásképtelen. „Most tényleg tudtam hatni rá – állapította meg Stirling, aki aztán minden érvét bevetette, hogy meggyőzze Lewest arról, az SAS-nél van a jövője. Lewes végül beadta a derekát, és vállalta, hogy csatlakozik mint az L különítmény vezető kiképzője és Stirling helyettese.

A két férfi között soha nem alakult ki szorosabb barátság. „Elég jól kijöttünk egymással – mondta Stirling, ami elég lagymatag elismerés volt tőle, aki arról volt híres, hogy szinte mindenkivel megtalálta a hangot. Nagyon kevés volt bennük a közös, de éppen ez a különbözőség bizonyult az egység és az erő kulcsfontosságú forrásának.

Lewes először is azzal járult hozzá az L különítmény tevékenységéhez, hogy magával hozott néhányat a brit hadsereg legkeményebb katonái közül, akiknek a képességeit a Tobruk környéki kommandós rajtaütések során személyesen tapasztalta meg. Az első egy amerikai volt.

Pat Riley őrmester a Wisconsin állambeli Redgranite szülötte volt, aki a családjával az 1920-as években költözött Angliába. Tinédzserként a cumbriai bányákban dolgozott apja és nagyapja mellett, mielőtt meghamisította születési anyakönyvi kivonatát, és brit állampolgárnak vallotta magát, hogy csatlakozhasson a Coldstream gárdaezredhez, amely a gránátos gárdaezred után a második legrangosabb lövészalakulat volt. A hatalmas termetű, széles, jellegzetesen ír arcú és vidám vigyorú Riley volt az egyik legtapasztaltabb katona a korai újoncok között. Amikor a Layforce-szal a Közel-Keletre érkezett, megtudta, hogy amerikai állampolgár lévén behívót kapott az amerikai hadseregbe, ám azt figyelmen kívül hagyta. A közel két méter magas és elképesztően széles törzsű Riley-ból csak úgy áradt a visszafogott erő és a teljes nyugalom: a veszélyes pillanatokban hajlamos volt cowboydalokat dúdolni. A parancsnoksága alatt álló fiatalabbak a dupláját teljesítették annak, amit parancsolt nekik, de egyben védelmező alakot is láttak benne, ami azonnal bizalmat váltott ki belőlük. A katonák hajlamosak voltak ösztönösen követni. A Layforce felbomlásakor több gárdatársa is megkérdezte Riley-tól, mik a tervei: „Úgy döntöttek, hogy bárhova megyek, ők is követnek.” Tobrukban a fülébe jutott, hogy különleges rohamcsapatot hoznak létre, és odament Jock Leweshez: „Jól értem, hogy ez amolyan cselekedj-vagy-halj-meg egység, amit éppen kialakítanak?”

Riley magával hozott egy másik őrmestert is, a szintén tobruki veterán Jim Almondsot, aki azzal hívta fel magára Lewes figyelmét, hogy az Ikerpattanások elleni rajtaütés során biztonságba vonszolta egy sebesült társát. Almonds 1932-ben, tizennyolc évesen lépett be a Coldstream gárdaezredbe. Megtévesztően halk hangja és udvariassága miatt a „Gentleman Jim” becenevet kapta, és volt benne valami régimódi – egyfajta komolyság és tartózkodás. „Igazából nem hiszem, hogy valaha is csavargó lettem volna” – mondta. Nős volt, otthon egy kisfiú is várta, és sok szempontból ő volt a csapat legkevésbé vad tagja. Almonds rendkívül gyakorlatias, ugyanakkor intelligens és érzékeny férfi volt: naplója és a korai SAS-ban töltött idejét leíró levelei valóságos kincsesbányái a kiváló megfigyeléseknek és a józan észnek.

Az SAS a következő években sok kemény és vad egyént vonzott, de az egység alapját képező Riley és Almonds minden voltak, csak mértéktelenek nem: idősebb, nős tiszthelyettesek, harcedzett veteránok, akik alig várták, hogy harcolhassanak, de akik azt is tudták, hogyan mérjék fel az esélyeket, s szükség esetén készek voltak visszavonulni, hogy aztán újra harcba szállhassanak. „Nem ismerek náluk remekebb fickókat” – mondta Lewes, aki azt tanácsolta Riley-nak és a társainak, hogy vegyenek ki néhány szabadnapot Kairóban, és csak az után jelentkezzenek szolgálatra az L különítmény új főhadiszállásán.

Eközben Stirling is nekilátott a toborzásnak. A Layforce maradék tagjai között gyorsan terjedt a hír, hogy valami szokatlan van készülőben. A kommandósok zöme azért jelentkezett az egységbe, hogy harcolhasson, így most sem volt hiány jelentkezőkben. Stirling nagyon ügyelt rá, hogy ne áruljon el túl sokat, és csak annyit mondott: „Olyan egységet alakítok, amelyet az ellenséges vonalak mögé fognak ledobni.” A többség számára ennyi bőven elegendő is volt.

Stirling személyesen keresett meg néhány újoncot. A skóciai kiképzés során felfigyelt a skót gárdaezred egyik közlegényére, Johnny Cooperre. Cooperben az volt legfeltűnőbb, hogy ahhoz is alig tűnt elég idősnek, hogy cserkész legyen, nemhogy katona. Leicesteri középosztálybeli családból származott, és a Wyggeston Grammar Schoolban tanult, ahol a legjelentősebb eredménye az volt, hogy az iskolai színdarabban Robin Hood szerepét játszotta a szerelmét alakító ifjú Richard Attenborough mellett. Nem sokkal a háború kitörése után, tizenhét éves korában kilépett a gyapjúipari szakiskolából, és egy toborzó őrmestert lefizetve elérte, hogy az elhiggye neki a nyilvánvaló hazugságot, miszerint már húszéves. Cooper vékony testalkatú, keskeny arcú és szúrós szemű fiatalember volt; kisfiús külseje figyelemre méltó akaraterőt és szinte nyugtalanító szívósságot leplezett. Nem ivott, nem dohányzott, és zokszó nélkül tűrte a kiképzés nehézségeit, a Közel-Keletre utazás során átvészelt amőbás vérhas gyötrelmeit és az egyhangú sivatagi tétlenséget. Cooper valamilyen könnyű, de roppant szívós anyagból készült, amely úgy tűnt, hogy bármilyen megterhelést képes elviselni anélkül, hogy megtörne.

– Volna kedved valami különlegeset csinálni? – kérdezte Stirling.

– Igen – vágta rá Cooper anélkül, hogy megkérdezte volna, mit is jelenthet a „különleges”. Még nem volt tizenkilenc éves, így ő lett legfiatalabb újonc a frissen megalakított egységben.

Stirling nagyon ügyelt arra, hogy minden önként jelentkező férfit személyesen is kikérdezzen. Sokakat elutasított, mert határozott elképzelése volt arról, milyen emberekre lesz szüksége. A kommandósok már most is a hadsereg legjobban képzett katonái közé tartoztak, de ő valami alapvetőbb és ritkább dolgot keresett: az önálló gondolkodásra és reagálásra való képességet. A hadseregben nem mindig értékelik nagyra az egyéniséget és az önállóságot. Sőt, sok tiszt jobban szereti, ha a katonák kérdés és gondolkodás nélkül pontosan azt teszik, amit mondanak nekik. Stirling azonban ragaszkodott ahhoz, hogy ez az egység ne engedelmes igenemberekből álljon: „Mindig azokat vettem be, akik vitatkoztak.”

A férfiaknak késznek kellett lenniük ölni, méghozzá testközelből, de nem pusztán a gyilkolás kedvéért. „Nem pszichopatákat akartam” – jelentette ki többször is. Stirling tehát olyan tulajdonságokat keresett, amelyek nem túl gyakran vannak jelen együtt: olyan harcosokat, akik kivételesen bátrak, de még nem felelőtlenek; akik fegyelmezettek, de ugyanakkor függetlenek; akik nem panaszkodnak, nem átlagosak, és, ha szükséges, kíméletlenek. Azokat a jelentkezőket, akik pusztán valami szokatlanra vágytak, rögtön elutasították: „Nem jó, ha az emberek csak az újdonság kedvéért jelentkeznek önként egy ilyen típusú feladatra” – vélte Stirling. Listába is szedte a keresett tulajdonságokat: „Bátorság, edzettség és a legmagasabb fokú elszántság, de ugyanilyen fontos a fegyelem, az ügyesség, az intelligencia és a kiképzés is”.

Stirling csapata óhatatlanul vonzotta a sajátos egyéniségeket, az egészen furcsa alakokat, és kis számban a kifejezetten veszélyes fickókat is. Stirling hamarosan megtanulta, hogy az önálló gondolkodású katonákat nem mindig könnyű irányítani.

Reg Seekings igen nehéz eset volt. Amatőr bokszbajnok volt, sértődékeny, lobbanékony, a fél szemére csaknem vak, és nem különösebben okos. Egy történész szerint „egy rossz természetű kutyához volt hasonlatos, folyton acsargott és dühös volt a tekintete”. Úgy hitte, hogy az öklével minden vita megnyerhető; ha valaki nem értett egyet vele, verekedésre hívta ki; ha pedig az illető inkább nem akart verekedni (általában ez történt, hiszen Seekings közel 90 kilós volt, rendkívül izmos, és híresen veszélyes volt a jobbhorga), gyávának nevezte. A legtöbb agresszív emberhez hasonlóan önbizalom-hiányos volt, részben a diszlexiája miatt. Egyfajta kétségbeesett versenyszellemtől hajtva betegesen félt attól, hogy túl kevésnek bizonyul. Vadul hűséges volt azon bajtársaihoz, akiket arra méltónak talált, de mindenki mást lenézett. Egyszer „durva és kemény akárkinek” nevezte magát. Sokan igazi rohadéknak tartották.

Volt azonban Reg Seekingsnek egy olyan tulajdonsága, amely mindenki mástól megkülönböztette. Kemény volt, méghozzá olyan módon, ahogyan csak nagyon kevesen azok. Olyan kegyetlen dolgokat is kész volt megtenni, melyekhez másoknak nem volt gyomra. Soha nem hátrált meg, sem a ringben, sem a csatatéren, és nem voltak skrupulusai a vérontással kapcsolatban. Ez ugyan nem éppen vonzó emberi tulajdonság, ám ebben a kísérletben idővel elképesztően értékesnek bizonyult.

Stirling új csapatának saját bázist jelöltek ki, de ezen kívül szinte semmit sem kaptak. Kabrit mélyen benyúlt a sivatagba, lepusztult, homokfútta, perzselően forró hely Kairótól vagy 160 kilométerre keletre, a Nagy-Keserű-tó partján, közel ahhoz a ponthoz, ahol a Szuezi-csatorna beletorkollt, egy már létező katonai tábor peremén. Amikor az új különítmény megérkezett, nem talált ott egyebet, mint egy táblát az egység ráfirkantott nevével, három rongyos sátrat, egy ósdi teherutót és néhány széket. Az SAS korai napjaiban visszatérő és meglehetősen unalmas téma lett a harc, amelyet Stirling a főhadiszállással folytatott a felszerelésekért és az ellátmányért. Az egységnek táborhelyre volt szüksége, méghozzá sürgősen, így aztán azt tették, amit a háborús idők katonái hiánnyal szembesülve mindig is tettek: ellopták, amire szükségük volt. Nem világos, hogy Stirling kifejezetten parancsba adta-e a lopkodást, amely ekkor kezdetét vette, de az biztos, hogy semmit sem tett ellene.

A kijelölt területüktől néhány kilométerre volt a tábora egy új-zélandi ezrednek, amely történetesen éppen gyakorlaton volt. Aznap este az SAS-újoncok behajtottak a teherautóval a táborba, és kiszolgálták magukat: sátrakat, ágyneműt, asztalokat, székeket, gramofont, főzőfelszerelést, viharlámpákat, köteleket, mosdókagylókat és ponyvákat gyűjtöttek össze. Aznap éjjel nem kevesebb, mint négyszer fordultak, hogy az összes lopott holmit felpakolják és elvigyék Kabritba. Még egy zongorát és egy pingpongkészletet is loptak. Reggelre a Közel-Kelet egyik legjobban berendezett kis táborával rendelkeztek. Ez a történet az SAS egyik alapító mítoszává vált, és számos olyan elemet egyesít magában, amely az ezred meghatározója volt: vakmerőség, sikeresség és a szabályok teljes figyelmen kívül hagyása.

Stirling egyetlen más tiszthez sem hasonlított. A görnyedt, ösztövér alak, egy, a testi erőről híressé váló ezred valószínűtlen úttörője, körbesántikált a táborban, és igyekezett minden egyes férfit jól megismerni. Az újoncok többsége hozzászokott ahhoz, hogy a tisztjeik lenézik, a tiszthelyetteseik pedig terrorizálják és általában alacsonyabb rendű létformaként kezelik őket. Stirling azonban mindenkivel roppant udvariasan viselkedett. „Nem vakkantgatott parancsokat – álmélkodott Johnny Cooper. – Csak megkérte az embereket, hogy tegyenek meg bizonyos dolgokat. Miközben sok tiszt állandó, lobbanékony összetörtségben élt, Stirling soha nem emelte fel a hangját. Riley szerint „nagyon csendes fickó volt, nagyon félénk”. A legtöbb újonc addig soha nem találkozott olyan tiszttel, aki nem csupán eltűrte az övétől eltérő véleményeket, hanem bátorított is azok kifejtésére.

Stirling sajátos jellemének más elemei is beszivárogtak az egységbe, például a veleszületett szerénysége és a szélsőséges visszafogottsághoz való tehetsége. A kezdetektől fogva ragaszkodott ahhoz, hogy „ne legyen hencegés vagy kérkedés”. Az L különítmény tagjainak olyan titkos, veszélyes feladatokat kellett végrehajtaniuk, amelyek lenyűgözhették volna a civileket és a többi katonát, ám ezekről a saját soraikon kívül soha nem beszélhettek. Ez észszerű katonai politika volt, de egyben Stirling dicsekvéssel szembeni személyes allergiáját is tükrözte. Az SAS embereitől elvárták, hogy diszkréten hallgassanak a tevékenységükről.

Ahogy a minitábor lassan formát öltött, Jock Lewes elkezdett kidolgozni egy spártaian szigorú edzésprogramot: annyira szigorút, hogy sokan közel kerültek a feladáshoz – de persze Lewes pontosan azt akarta elérni vele, hogy aki hajlamos a feladásra, az ezt tegye.

Lewes egy olyan haderőt kívánt létrehozni, amely képes leszállni a sivatagban, majd ott sokkal tovább tevékenykedni, mint azt korábban bárki más megpróbálta. A kiképzés szinte azonnal megkezdődött: robbantási ismeretek, elsősegélynyújtás (beleértve a terepen történő amputálást is), rádiókezelés és az ellenséges repülőgépek megfigyelése voltak a fő témák. A tájékozódás létfontosságú volt, tekintettel a hatalmas és szinte teljesen egyhangú terepre: a képzés a térképolvasásra, a tájolóhasználatra és az égi navigációra is kiterjedt. Lewes intenzív lőgyakorlatokat is vezetett Thompson géppisztolyokkal és Webley pisztolyokkal. A kiképzés nagy részét éjszaka végezték. Nappal bekötött szemmel végezték ugyanazokat a műveleteket, hogy a társaik megfigyelhessék, hogyan mozognak és reagálnak az emberek éjszakai körülmények között. Lewes emellett memóriatréninget is kidolgozott, hogy segítse a pontos hírszerzési jelentések készítését, és kezdeményezőkészségi próbákat végzett, hogy kiderüljön, mely férfiak reagálnak jól a váratlan helyzetekre. Még a sátrakban elkészítendő házi feladatokat is kaptak, amelyeket másnap reggel kellett leadniuk. Reg Seekings ezt különösen megterhelőnek találta: „A fizikai rész könnyű volt, de az írás, a szellemi rész… Már mindenki más aludt, amikor én pedig még mindig a jegyzeteimmel küszködtem.” Minden négy-hat fős egységben volt egy tájékozódási specialista, egy gépkocsivezető-szerelő és egy robbantási szakértő, de a csapatok kis létszáma és a várható veszteségek nagy valószínűség miatt mindenkinek értenie kellett mindenhez.

A „Lewes-menetgyakorlatok” különösen sokatmondó példái voltak e tiszt konstruktív kíméletlenségének. A Kabritba érkezés után néhány nappal Lewes egy sor teljes felszereléssel végrehajtott menetgyakorlatot indított a sivatagon át, amelyek hossza „18 kilométernél kezdődött, és felment egészen 160 kilométerig”, miközben a vízfejadagot fokozatosan csökkentette. Ahhoz, hogy kiderítse, milyen messzire képes egy ember gyalogolni a sivatagban, Lewes először saját magával tett próbát: egyedül indult el, és 100 lépésenként átrakott egy kavicsot az egyik zsebéből a másikba, és a teljes megtett távolságot úgy számolta ki, hogy egy kő 83 yardnak, azaz nem egészen 76 méternek felelt meg. Mivel óriási távolságokat tett meg, ez azzal a plusz teherrel járt, hogy a kövekkel teli zsebekkel kellett a homokban caplatnia. Az emberek vihettek magukkal vizet, de azt mondták nekik, hogy ne igyanak belőle, amíg a napi menetelés be nem fejeződött. A vízzel kapcsolatos önuralom nemcsak élet-halál kérdése volt, hanem a katonai fegyelemé is. A férfiakat arra utasították, hogy soha ne osszák meg a saját vizeskulacsukat a barátaikkal, mert egy ilyen cselekedet szélsőséges esetben olyan feszültségekhez vezethet, amelyek szörnyű módon robbanhatnak ki: „Rá kell szoktatni az elmét a tudatra, hogy vizet visz magával, de egy kortyot sem ihat belőle”. A menetgyakorlatok nemcsak megerőltetőek, hanem nagyon veszélyesek is voltak, mivel Lewes ragaszkodott ahhoz, hogy a sivatagi gyaloglásokat járműkíséret, orvosi és rádiós támogatás nélkül hajtsák végre. Ha valami rosszul sült volna el, ha a tájékozódási specialista elszámolja magát, vagy ha valaki megbetegszik, az akár végzetes következményekkel is járhatott volna. Mindenekelőtt arra törekedett, hogy az embereket a legmagasabb fokú fizikai állóképességre és önbizalomra nevelje, és annyira hozzászoktassa őket a nehézségekhez, hogy az éles bevetés, amikor eljön, szinte könnyűnek tűnjön. „A magabiztos ember győzni fog” – hangsúlyozta Lewes.