Kapitány Ágnes – Kapitány Gábor

A szimbolizáció
(Hogyan cselekszünk
szimbólumokkal?)

Kocsis Kiadó

Tartalom

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

A SZIMBÓLUM FOGALMÁRÓL

1. Helyettesítő, összekapcsoló

2. Szubjektív és objektív

3. Poliszémikus

4. Sűrítő, tömörítő

A SZIMBÓLUMOKRÓL VALÓ GONDOLKODÁS ALAKULÁSÁNAK NÉHÁNY FONTOS FORDULATA AZ EURÓPAI GONDOLKODÁSTÖRTÉNETBEN

1. Filozófiai és teológiai kezdetek

2. A szimbolizáció jelentősége a modern esztétika születésekor

3. A szemiotika néhány fontos, a szimbólumra vonatkozó megállapítása

Kitérő: Peirce szimbólum fogalmáról

4. A metaforológia hozzájárulása a szimbolizáció értelmezéséhez. A metafora mint szemléletmeghatározó

A SZIMBOLIZÁCIÓS FOLYAMAT ÖSSZETEVŐI

1. A szimbólum a kulturális antropológiában (Néhány további példa)

2. A szimbólum a pszichológiában

3. A szimbólum az esztétikában (Néhány további példa)

A SZIMBÓLUMELEMZÉS NÉHÁNY TERÜLETE

KUTATÁSI TERÜLETEINK

I. TÁRGYAK ÉS TEREK SZIMBOLIKÁJA

1. Tárgy- és térszimbolika

2. A lakások/házak szimbolikájáról

3. A lakások néhány alapvető tárgyának szimbolikájáról

a) Székek

b) Asztalok

c) Ágyak

d) Ládák, szekrények

e) Fényforrások

f) Szerszámok

g) Könyvek

h) Képek

4. Intézmény(épület)eink szimbolikájáról

5. A környezet szimbolikájáról

II. HATALOM-, PRESZTÍZS- ÉS STÁTUSZJELEK SZIMBOLIKÁJA

1. A hierarchiaviszonyok térbeli jelzése

2. Hierarchiaviszonyok jelzése a kommunikációban

III. ÉRTÉKRENDSZEREK SZIMBOLIKÁJA

IV. SZIMBOLIKUS ELEMEK A TÁRSADALOM MODERNIZÁLÓDÁSÁBAN, URBANIZÁLÓDÁSÁBAN ÉS A RERURALIZÁLÓDÁSBAN

1. A modernitás szimbolikája

2. Város és falu, urbanizáció és reruralizáció szimbolikájáról

V. NEMZETI ÉS EGYÉB IDENTITÁSSZIMBÓLUMOK

1. A nemzeti identitás szimbolikája

a) A nemzeti identitás szimbolikájának összetevői

b) Lokális-regionális identitás

c) Kulturális minták szimbolikus elemei

2. Vallási identitások szimbolikája

3. Ideológiai identitások szimbolikája

4. Osztály/rend/kasztidentitások szimbolikája

5. Szubkulturális identitások szimbolikája

6. Foglalkozási identitások szimbolikája

7. Intézményi identitások szimbolikája

8. Életkori identitások szimbolikája

9. Nemi identitások szimbolikája

10. Egyéni identitások szimbolikája

VI. KORSZAKOK (VILÁGKÉP-)SZIMBOLIKÁJA

1. Korszak és világkép

2. Az „államszocializmus” világképe

a) Az „ötvenes évek”

b) A „hatvanas évek”

c) A hetvenes–nyolcvanas évek. A bomlás.

3. Előképkorszakok

a) A középkor

b) A barokk

c) Rokokó, biedermeier

d) Romantika

4. A filozófia egyes alapfogalmai mint szimbólumok

VII. MOTIVÁCIÓK ELEMZÉSE

A SZIMBOLIZÁCIÓS FOLYAMAT

I. A SZIMBOLIZÁCIÓ MINT A LÉT(EZÉS) DIALEKTIKUS TERMÉSZETÉNEK LEKÉPEZŐJE

II. SZIMBÓLUMOK POLISZÉMIKUS JELLEGÉNEK ÖSSZETEVŐI

1. A szimbólum hatóköre

2. Jelentésterületek összekapcsolása

3. Az értelmezés különbségei

4. Szimbólumok egymásra épülése

5. Kontextus, viszony, rendszer

a) A kontextus szerepe

b) Szimbólumok egymásra hatása

c) Az oppozíciók szerepe. Régi és új

d) Rendszerré válás

e) Szimbólumrendszerek és konfliktusok

f) A szimbólum mint új kombináció

6. A szimbolikus jelentések gyengülése

III. SZIMBÓLUMOK ELEMZÉSE

SZIMBÓLUMOK HATÁSA A TÁRSADALOMRA. HOGYAN CSELEKEDHETÜNK SZIMBÓLUMOKKAL?

1. A szimbólumok szerepe a társadalmi struktúrák fenntartásában és lerombolásában (Turner és Bourdieu)

2. A jelen kapitalizmusa és a jövőkép szimbolikája

3. Erkölcsi eszmények szimbolikája

4. A szimbólumok igazságtartalmáról

5. A szimbolikus gondolkodás szintézisjellegéről

6. Szellemi termelési mód és szimbolizáció

ÖSSZEFOGLALVA

FELHASZNÁLT MŰVEK BIBLIOGRÁFIÁJA

MELLÉKLET

SZIMBÓLUMELEMZÉSI SZEMPONTOK

I. TÁRGYSZIMBOLIKA

II. TÉRSZIMBOLIKA

III. INTÉZMÉNYSZIMBOLIKA

IV. CSELEKVÉSEK SZIMBOLIKÁJA

V. ÉLŐLÉNYEK MINT SZIMBÓLUMOK

a) Az ember-egyén

b) Az „ember”

c) Testrészek

d) Állat-növény

VI. TERMÉSZETI JELENSÉGEK SZIMBOLIKÁJA

Impresszum

ELŐSZÓ

Miért képesek az emberek halomra gyilkolni egymást – ahogy Madách mondja, egy „i” miatt (a homouszion és a homoiuszion teológiájának összecsapására utalva) –; mitől függ, hogy a közös kultúra, a közös lakóterület vagy a közös osztályhelyzet (vagy valami más) közössége határozza-e meg inkább valaki identitását; mitől függ, hogy hiszünk-e a lélekben, vagy sem; hogy kiülünk-e erkélyünkre, vagy lomokkal zsúfoljuk tele; hogy hogyan néz ki egy igazgatói iroda; hogy milyen szavakkal dicsérjük meg s miért korholjuk gyermekeinket; hogy miért okozhat nemzedékek közötti ütközést az asztali viselkedés; hogy mekkora jelentőséget tulajdonítunk a szexualitásnak; hogy mikor akarunk modernizálódni, és mikor preferáljuk a múlt értékeit; hogy egyáltalán mit látunk, mit veszünk észre a világban; hogy szolgálni, leigázni vagy védeni akarjuk a természetet; hogy mit játszunk; hogy melyik korstílus tetszik, és melyik taszít; hogy egy regény melyik hősének kell meghalnia…? Mindezen – egymástól igencsak különböző és különböző súlyú – jelenség az emberi lét szimbolikus vonásainak meghatározó jelentőségét tanúsítja.

Egész életünkben szimbolikus megnyilvánulások elemzésével foglalkoztunk. Ez a könyv különböző kutatásaink összefoglalása. Azon olvasóink, akik alapvetően e kutatások eredményeire kíváncsiak, illetve akiket elsősorban az érdekel, hogy mi minden is tekinthető szimbolikusnak, kezdhetik az olvasást a harmadik, „A szimbólumelemzés néhány területe” címet viselő fejezettel. A könyv felépítésében azonban mi szükségesnek láttuk ez előtt két olyan fejezet beiktatását, amely igyekszik tisztázni a „szimbólum”, a „szimbolizáció” mibenlétét, definiálni ezeket a fogalmakat, és szembesülni a szakirodalmaknak a szimbólumokra, szimbolizációra vonatkozó megfogalmazásaival.

Minthogy a világ szimbolikus megközelítése az emberi gondolkodás egész történetében meghatározó, ebből következően számos tudomány foglalkozik ezzel a jelentésterülettel. E tudományok közül mi a kulturális antropológia, a szemiotika, az esztétika, a pszichológia és érintőlegesen a filozófia szimbólumfogalmait igyekeztünk feltérképezni, azon tudományterületek megállapításait, amely területeken a legfrekventáltabb e fogalmak jelenléte. Természetesen ezen a néhány, a kompetenciánkba eső tudományterületen is meglehetős szelekcióra kényszerültünk, hiszen egy-egy tudományterületen is felmérhetetlenül óriási a téma szakirodalma. A szakirodalmak ilyetén áttekintését e könyv előmunkálatainak tekintettük, s az egyes tudományterületek (véleményünk szerint) legfontosabb hozzájárulásait a szimbólumok vizsgálatához egy-egy összefoglaló kötetben próbáltuk interpretálni. Ezekre az előmunkálatokra épült rá a jelen kötet, amely így tehát ezen összefoglalások eredményeinek summázata is. Az olvasó kezében tartott monográfia a használt fogalmak definiálása és körüljárása után előbb különböző szimbólumterületek konkrét példáin mutatja be a szimbolizáció működését – ez a rész alkotja az egész könyv gerincét és legnagyobb részét –, majd az utolsó két nagy fejezetben jut el ahhoz, hogy (a szemiotika fogalmaiban megfogalmazva): a szimbolizáció bizonyos szintaktikai és pragmatikai összefüggéseire (a szimbólumok építkezésére, illetve alkalmazásuk társadalmi funkcióira és hasznára) is kitérjen. Meglehet kevésbé szokványos módon a kifejtés tehát előbb deduktív, aztán induktív jellegű, az általános fogalomtól halad a konkrét megjelenésformák, majd azoktól a használat általános konzekvenciái felé. Alapvető célunk megérteni és megértetni a világ szimbolikus megközelítésének sajátosságait, természetét és működését, s mivel a szimbólumhasználat mind a világ megismerésének, mind mások befolyásolásának igen hatékony eszköze, rendkívül fontosnak tartjuk, hogy minél több ember, lehetőleg mindenki képes legyen tudatosan használni ezt az eszközt, s másfelől képes legyen felismerni, amikor ezen eszköz felhasználásával mások befolyásolni próbálják. De talán a legfontosabb az, hogy a szimbolikus gondolkodás az egyik legalkalmasabb formája a különböző emberi nézőpontok szintetizálásának is, s így a versengés társadalmából a szinergia társadalmába átvezető folyamat adekvát megközelítési módja is lehet.

Ezúton is szeretnénk köszönetet mondani Mihály és Máté fiunknak a több évtizedes együttlétért és inspiratív együtt gondolkodásért, Mihály fiunknak a könyv borítójának megtervezéséért, Kocsis András Sándornak az e kötettel beteljesülő trilógiánk egészének kiadásáért, Csikós Ellának és Havas Ferencnek jelen könyvünk szövegének rendkívül alapos, kritikus, továbbfejlesztő hatású végigkövetéséért és korrigálásáért, Fülöp Józsefnek, a MOME rektorának, Illés Anikónak, a MOME Elméleti Intézet igazgatójának és Csizmady Adrienne-nek, a TK Szociológiai Intézet igazgatójának az ideális munkafeltételek biztosításáért, Dúll Andreának, Balázs Gézának és A. Gergely Andrásnak a könyv előmunkálatainak megjelentetéséért, a MOME Könyvtárának, az ELTE BTK Néprajzi Intézet Könyvtárának és az ELTE BTK Magyar Nyelvtudományi és Finnugor Intézet Könyvtárának a kutatás lehetőségének biztosításáért,Tiry Katalinnak egyes fontos szakirodalmi munkák beszerzéséért, valamint jelenlegi és volt hallgatóink sokaságának, akik valamennyien hozzájárultak a könyvben bemutatásra kerülő kutatások eredményeinek létrejöttéhez.

BEVEZETÉS

„Az ember szimbólumalkotó állat” – írja a kulturális antropológus Leslie A. White. Kissé bővebben kifejtve: „Ma a kezdetén vagyunk annak, hogy felismerjük és értékeljük: minden emberi viselkedés és civilizáció alapegysége a szimbólum. (…) Minden emberi viselkedés szimbólumok használatából áll, vagy attól függ. Az emberi viselkedés szimbolikus viselkedés; a szimbolikus viselkedés emberi viselkedés. A szimbólumok alkotják az emberiség világegyetemét”.{1} Egy másik antropológus, Clifford Geertz úgy fogalmaz: „Max Weberrel együtt úgy vélem, hogy az ember a jelentések maga szőtte hálójában függő állat.”{2} Az efféle véleményeket hosszan idézhetnénk, hiszen antropológusok és filozófusok, pszichológusok és szemiotikusok, esztéták, szociológusok és történészek sokasága szerint az ember egyik legfőbb megkülönböztető sajátossága az, hogy szimbólumokat használ, szimbólumalkotásra és szimbólumértelmezésre képes.

A szimbólum a kulturális antropológiában nagyon régóta kulcsfogalom. George Herbert Mead szerint az ember megkülönböztető sajátossága szimbólumalkotó képessége, Marshall David Sahlins a szimbólumok termelésének folyamatát tekinti a társadalom legfontosabb belső rendszerének, s úgy véli, a gazdaság vagy a politika elemzését is a szimbólumtermelés elemzésének kell alávetni. Robert Redfield úgy fogalmaz, hogy nem létezhet hétköznapi valóság szimbolikus kódok nélkül. Számos szerző hangsúlyozza, hogy a szimbólumok azért tekinthetők a társadalom- és kultúraelemzés alapjának, mert az, hogy milyen szimbólumokat használunk, meghatározza, hogy miképpen látjuk a világot. A kulturális antropológia egyik legjelentősebb irányzata a szimbolikus antropológiai iskola (Mary Douglas, Clifford Geertz, Victor Turner, Raymond Firth és mások), amelynek tagjai az egész kultúrát szimbolikus jelenségegyüttesként elemzik. Mindezen megközelítésekben „szimbolikusnak” természetesen nem csak a szűkebb értelemben vett olyan – tárgyi jellegű – szimbólumokat tekintik, mint a zászló (egy nemzet szimbólumaként) vagy a piros körben fehér vonal (a behajtást tiltó rendelkezés szimbólumaként), hanem mindent, aminek valami másra utaló és kulturálisan értelmezett jelentése is van, s ez kultúránk és nyelvünk elemeinek nagy részéről elmondható.

Jeleket (utaló kódokat) használnak az állatok, sőt, más módon a növények is, a jeltovábbítás az élő anyag önszabályozásának egyik leglényegesebb aspektusa. A jel, illetve az általa hordozott információ az élőlény két legalapvetőbb működésében: önfenntartásában és szaporodásában is meghatározó. Jeleken keresztül érzékeli – pontosabban jelkódokba sűrítve fogja fel – az élőlény a környezetét, jelek indítják be az élő anyag növekedését, szaporodását, jelek hangolják össze az egyedek tevékenységeit. Amit szimbólumnak nevezünk: jelfajta,{3} de olyan sajátos jelfajta, amelyet jelen ismereteink szerint csak az ember használ, elválaszthatatlan lévén az ember fogalmi gondolkodásától: ahhoz, hogy valamit valami szimbólumának tekinthessünk, külön fogalmunk kell hogy legyen arról is, amit a szimbólum szimbolizál (például a királyi hatalom, az egy királyságban összefogott államiság, a szakralitás), arról is, amivel szimbolizálunk (például a korona mint szimbólum), és magának a szimbolizációnak a tényéről is (tehát arról, hogy a királyi korona többek között a fent említettek szimbóluma). Vagyis – eltérően a DNS általi információtovábbítástól vagy a méhek táncától – a szimbolizációhoz kulturálisan tanult képzeteink alakulnak ki arról, hogy képesek vagyunk egy olyan sajátos emberi tevékenységre, amelynek során – többnyire kommunikációs céllal – valamit valami mással reprezentálunk. (Tehát rendelkezünk e tevékenységfajta képességével, még akkor is, ha korántsem mindig tudatosul bennünk, hogy most éppen szimbolizációt hajtunk végre).

De mit is nevezünk szimbólumnak? A „szimbólum” szó definiálásának problémájára még visszatérünk, egyelőre annyit kell előrebocsátanunk, hogy már a „mit is nevezünk szimbólumnak” kérdés komoly nehézségeket okoz, mert e fogalom egyes használói nagyon különböző dolgokat értenek „szimbólumon”, és az egyes tudományterületeken is egymástól eltérő értelemben gyökerezett meg ez a fogalom{4}. Jelen monográfiával az egyik célunk éppen az, hogy elősegítsük a közös nevező lehetőségének létrejöttét a „szimbólum” és „szimbolizáció” fogalmak különböző értelmezései között.

Miért is olyan fontos ez? Mert White-nak, Webernek, Geertznek és a szimbólumok jelentőségét középpontba helyező többi társadalomtudósnak igaza van: életünk minden mozzanatát, a legapróbb viszonylatoktól a legátfogóbbakig, szimbólumok hatják át. S ha meg akarjuk érteni a társadalom legkülönfélébb jelenségeit, mindenütt a szimbolizációval találjuk magunkat szembe. Ahogy a természettudományok összefüggéseit a matematika, a számok alapjára helyezve lehet adekvát módon feltárni, a társadalomtudományok és a művészetek számára – mint ezt a továbbiakban bizonyítani igyekszünk – a szimbólum hasonlóképp alapvető és adekvát kiindulópont lehet.

Ahhoz, hogy világosan érzékeljük, miképpen is határozzák meg életünk szinte minden mozzanatát a szimbólumok, érdemes alaposan körbejárni a szimbólum fogalmát, a szimbólumok létrehozása, a szimbolizáció folyamatát, különválasztva annak összetevőit. Egy ilyen körbejárásnak már csak azért is nagy szükségét látjuk, mert úgy véljük, egy olyan paradigmaváltás küszöbére érkeztünk – lásd erről A szellemi termelési mód című könyvünkben kifejtetteket is{5} –, amelynek egyik lényeges vonása éppen a szimbolikus gondolkodás előtérbe kerülése lehet. A szimbólumok létrehozása a történelem során a hatalomképződés egyik meghatározó „fegyvere” is volt; a szimbolizáció folyamatának tudatosítása hozzájárulhat ahhoz, hogy a szimbólumok létrehozása ne egyesek monopóliuma, hanem bárki számára hozzáférhető és használható eszköz legyen.

*

Közel ötvenéves kutatói pályánk egyik kulcseleme a szimbolikus jelenségek vizsgálata. Ezt tekinthetjük az értékrendszer- és motivációelemzés, a társadalomelméleti, szocioszemiotikai, vizuális antropológiai kutatásaink, empirikus vizsgálataink egyik legfontosabb közös elemének{6}. Mint már említettük, jelen szimbolizáció-monográfiánk megírásának előkészületei során feldolgoztuk a szimbolizációs mechanizmusok szempontjából kulcsfontosságú területek szakirodalmából az elsősorban ehhez kapcsolódó eredményeket. A szakirodalom-feldolgozást eddig az alábbi művekben publikáltuk:{7}

– A szimbólumok és a szimbolizáció kérdései a kulturális antropológiában. I–III. Budapest, 2017, MAKAT – Antroport (Antroport könyvek). https://mek.oszk.hu/21700/21748/21748.pdf

– Szimbolizáció és szemiotika. A jelteremtő ember. Budapest, 2019, Inter-IKU. p. 212. (E-könyv) http://www.e-nyelv.hu/termek/szimbolizacio-es-szemiotika-a-jelteremto-ember/

– Szimbolizáció és pszichológia. Budapest, 2020, L’Harmattan.

– Szimbolizáció és esztétika. Budapest, 2020, MOME – TK SZI. http://mek.oszk.hu/20300/20322/

Jelenlegi összegző monográfiánk keretei természetesen nem teszik lehetővé, hogy részletesebben kitérjünk a szakirodalom szerteágazó problematikájára, ezt – legalább vázlatosan – igyekeztünk megtenni fent felsorolt publikációinkban, így a továbbiakban csak utalni fogunk egyes művekre.

*

Megelőlegezve a szimbolizációs mechanizmusok működésének néhány legfőbb alapsajátosságát, az alábbiakban megkíséreljük tézisszerűen összefoglalni azokat.

 Az ember (a hegeli iskola fogalma szerint) „nembeli lény”: lényegét alapvetően az emberi Nem (faj) sajátosságai határozzák meg: az ember lényege nem individualitása, hanem nembelisége felől értelmezhető.{8}

{1} White in Bohannan–Glazer, 1997, p. 459. Kiem.: K. Á. – K. G.

{2} Geertz, 1994, p. 172.

{3} A szakirodalomban sokan tekintik a szimbólumot jelfajtának, sokan viszont a szimbólumot kezelik az átfogóbb kategóriaként. A fenti megfogalmazással egyértelművé tesszük, hogy mi az első véleményt (hogy tehát a szimbólum egy sajátos jelfajta) tartjuk adekvátnak, hiszen a különböző jelek (a kromoszómákba kódolt információktól, mondjuk, a méhek táncáig) nyilvánvalóan áthatják az egész élővilágot, az ember viszont csak része az élőlények sokaságának, s az, amit szimbólumnak nevezhetünk, jelen ismereteink szerint csak az ember jelhasználatának egyik sajátos módja. Az élővilág egyéb jelei az anyagi világ jelenségeiről sűrítenek és továbbítanak információkat, anélkül azonban, hogy azt kulturális kontextusba helyeznék, az adott materiális jelentésen túl további jelentéstartalmakkal ruháznák fel. Van a szakirodalomban egy harmadik felfogás is, amely szerint valóban jelnek nevezhető jelenségeket is csupán az ember használ, s az, hogy egyes állati jelhasználatokat „jelnek” értelmezünk, antropomorfizáló interpretáció. Ezen álláspont jelfogalmának a „jel” fogalmát létrehozó emberi tudat is része, s ezzel a kiindulással véleményük teljesen jogos: az élővilág többi tagja használ jeleket, de ebből nem von el egy absztrakt „jel” fogalmat. A „jel” általunk használt fogalma azonban minden utaló kódot „jelnek” tekint (függetlenül attól, hogy használója eljut-e a folyamat tudatosításához, vagy nem). Nyilvánvaló, hogy maga a „jel” fogalom is természetesen emberi elképzelés, de amikor a világ jelenségeiről gondolkodunk, valamilyen fogalomba össze kell foglalnunk a természet azon jelenségeit is, amelyekben egy-egy kód további kulturális asszociációk mozgósítása nélkül, egyszerűen utal valamire, a mi használatunkban ezt jelenti a „jelnek” a szimbólumnál átfogóbb fogalma.

{4} Csak a bábeli nyelvzavarhoz hasonlítható megértési problémák forrása a szimbólum elemzésében, amikor az egyes tudományterületek és iskolák a maguk nézőpontját preferálva tagadják a többi egyidejű érvényességét, és saját premisszáikat – a szimbólum funkcionalista, strukturalista, marxista, kognitivista, interpretatív értelmezését – kérik egymástól számon; jóllehet a szimbólumnak egyik lényegi tulajdonsága – ezért is lehet oly sokféleképpen felhasználni –, hogy egyszerre tartalmazza valamennyi lehetséges olvasatot.

{5} Kapitány–Kapitány (2013/2).

{6} A továbbiakban többször fogunk hivatkozni ezen kutatások eredményeire, amelyek terjedelmi korlátok miatt nem kerülhettek bele ebbe a könyvbe, az érdeklődő olvasó azonban megtalálhatja őket hivatkozott írásainkban.

{7} A könyvünk végén található bibliográfiában az ezen előmunkálatok során feldolgozott művek is szerepelnek.

{8} Korántsem mindegy, hogy miből vezetjük le az emberi lényeget. Akik az eszközhasználatot hangsúlyozták, az ipari termelés, a gazdaság prioritásából indultak ki. Az ember nembeli természetéből való levezetés az emberi nemet és egyént összekötő szellem (és a társadalomalakító szellemi termelés) prioritásán nyugszik. A „nembeliségből” való kiindulás ellen gyakran felvetik (ami Durkheim „társadalmi tudat” fogalmával kapcsolatban is az egyik alapvető ellenérv volt), hogy a Nem – szemben az emberi egyénekkel – nem empirikus fogalom, de ez csak annyiban igaz, hogy a konkrét emberegyénekről, embercsoportokról igen, a „Nem”-ről azonban nincs, nem lehet közvetlen érzéki tapasztalatunk. De hát a Föld Nap körüli forgása sem közvetlen tapasztalati tény, mióta azonban felfedezték, a tapasztalati értelmezés bizonyul tévesnek. Az individuális megismerésből levezetett-felépített szemlélet hamis, mert az individualitás a levezetett kategória. Nincs emberi individuum, amely ne a Nem által működtetett szemléleti rendszert használná, s az a fokú individuális tudat is, amit a karteziánus paradigmában kiindulási pontnak tekintettek, csak hosszú történelmi fejlődés során jött létre, míg a Nem létrejötte az emberré válás „pillanata”.