Stefan Ahnhem

ÉJJELI LEPKÉK

Fordította: Végh Viktória

A mű eredeti címe: En helt annan historia

Copyright © Stefan Ahnhem, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Végh Viktória, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-876-8 (papír)

ISBN 978-963-614-877-5 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

E-book: Scriptor Kft.

Amikor a törvény többé már nem a te oldaladon áll. Amikor bárki büntetlenül betörhet hozzád, eladhatja és elégetheti azt, ami egykor a tiéd volt. Amikor minden, amit felépítettél, semmivé lesz, és apránként, rétegről rétegre, az utolsó bőrt is lehúzzák rólad, míg a végén semmid sem marad. Mindaddig, amíg meg nem győződsz arról, hogy rosszabb már nem is lehetne, és rá nem jössz, hogy az igazi rémálom még csak most veszi kezdetét.

A megalázás, az elbizonytalanítás, az agymosás.

Amikor már semmi sem maradt abból, ami egykor voltál, és emlékeid sincsenek róla. Amikor állattá válsz. Egy nagy semmivé.

Akkor vagy a legveszélyesebb.

2012 májusa

A lány elővette a bal fülbevalójába rejtett, letört késhegyet – azt, amelyet a homokban talált a kövek közt, ahol a keményre fújt gumiabroncsot ringatták a hullámok. A combja belső felébe vájta, elég mélyre ahhoz, hogy kibuggyanjon a vére, hogy örökre nyoma maradjon rajta.

Tűrte a fájdalmat. Akármilyen erősen nyomta, akármilyen mélyre hatolt a penge, az meg sem közelítette mindazt, amit korábban átélt.

Aztán vésni kezdett.

Minden félkör azokra az alkalmakra emlékeztette, amikor közlekedési eszközt váltottak, és megváltozott az úti cél. Teherautóból hajóra. Konténerből pincehelyiségbe. Néhány olyan mélyen húzódott a föld alatt, hogy a nap sugarait ott legfeljebb csak behunyt szemmel láthatta. Egy kör minden olyan alkalom után, amikor megverték és megerőszakolták. Egy vonal minden sorstársáért, aki lezuhant a fedélzetről, vagy az oxigénhiány miatt halt meg.

Huszonkét karcolást ejtett, amíg meg nem érkezett. Négy félkört. Öt kört. Tizenhárom vonalat.

Saját magáért csinálta. Hogy sose felejtse el. Hogy mindenki, aki ezentúl megbecsteleníti, lássa őket.

Csupán akkor értette meg, hogy tulajdonképpen mit is tett, amikor a sötét loknis fiatal férfi egy szótlan légyott során kölcsönvette tőle a késhegyet, és a saját mellkasába véste ugyanezeket a szimbólumokat. Csak az utolsó, közösen megtett útszakaszuk alatt eszmélt rá, hogy mit jelentett valójában az a huszonkét heg a bőrén.

2012. augusztus 4., szombat

„A szó legszorosabb értelmében a szabadságot senki sem kapja ingyen; a szabadságért meg kell küzdeni.”

FRANKLIN D. ROOSEVELT

1.

Egészen belebódult a gondolatba. A leghőbb vágya hamarosan teljesülni fog. A vágya, amely oly naiv és törékeny volt, hogy a rideg valóságban alig volt esélye, hogy megvalósuljon.

És most mégis megtörténik. Ez nem csupán egy lázálom, amelyből egyszer csak felriad izzadságban fürödve, a ragacsos takaróba gabalyodva. Nem, ez most tényleg megtörténik! Hogy megbizonyosodjon róla, hogy valóban ott áll a mosdókagyló előtt ebben a bűbájos fürdőszobában, amelynek az illata egy reklámfilmre emlékeztette, erőből pofon vágta magát, mielőtt tovább szedegette volna az orrából kilógó szőrszálakat.

A szomszéd szobában felbömbölt a kora esti híradó főcíme. Első dolga volt, hogy bekapcsolja a tévét, amint belépett. Nem mintha különösebben érdekelte volna az adás, de az otthonától eltérően itt legalább volt egy működő tévé, ráadásul rengeteg csatornát lehetett rajta fogni.

– Köszöntjük önöket, a híradót látják! – mondta a hírolvasó. – Koppenhágából jelentjük: a dán rendőrség a mai sajtótájékoztatón megerősítette, hogy valóban Mogens Klinge, a dán biztonsági rendőrség operatív igazgatója volt a férfi, akit tegnap kora reggel holtan találtak egy személyautóban, a tenger fenekén, a kikötő bejáratánál.

Az otthonában a legkevésbé sem vágyott tévére, de amikor megszállt egy hotelban, képtelen volt megállni, hogy levesse magát a franciaágyra, és a távirányítót szorosan markolva egyik jelentéktelen adóról a másikra kapcsolgasson, függetlenül attól, hogy egy hosszadalmas biliárdjáték ment-e, vagy fekete-fehér képek peregtek valamelyik háborúról.

– Információink szerint Mogens Klingét közelről lőtték fejbe – folytatta a bemondó. – Egyelőre nem tudhatjuk biztosan, hogy gyilkosság vagy öngyilkosság történt-e, nyilatkozta Jan Hesk a dán rendőrségtől, emellett hangsúlyozta, hogy a nyomozás jelenlegi szakaszában számos különféle nyomot vizsgálnak.

Ezúttal csupán arra volt ideje, hogy bekapcsolja a tévét, és felcsavarja a hangerőt, ugyanis kénytelen volt megkezdeni az előkészületeket. Már azzal is túl sok ideje elment, hogy kitépje az orrából az utolsó szőrszálakat, ráadásul most nem köthetett kompromisszumokat. Magától értetődő volt, hogy minden egyes porcikájának makulátlanul tisztának és üdének kell lennie.

Senki sem törődött úgy a tisztasággal, mint Coco. Az a sok reklám tehetett róla, amiben a mélytisztító szappanokat, a hidratáló arckrémeket és egyebeket népszerűsítette, amiknek a hatását a saját bőrén tapasztalta. Mindkettőjüknek volt egy kissé perverz oldala, ráadásul mindent alaposan le kellett sikálniuk és borotválniuk. Ezért is töltött több mint egy órát a zuhany alatt, és ezért használt el férfi létére egy egész csomag eldobható borotvát.

És messze nem ez volt az egyetlen dolog, amit megtett a cél érdekében. Az elmúlt évben hetente három-négy alkalommal edzett egy pár kézisúlyzóval és egy jógamatraccal. Ezenkívül szigorú diétát követett, amely naponta kizárólag két kalóriaszegény étkezésből állt, aminek köszönhetően most pontosan annyira volt vékony, erős és szálkás, amennyire az Cocónak tetszett.

– Az autóban Mogens Klinge mellett találtak egy nőt is, akit egyelőre nem sikerült azonosítani – hallotta a hírolvasó hangját a szomszéd szobából. – Ebből az okból kifolyólag nyilvánosságra hozták a nő fényképét, és a lakossághoz fordulnak, hogy segítséget kérjenek az azonosításhoz. A képeken részben az arca, részben pedig a belső combján található jellegzetes hegek láthatók.

Eljött az idő. Az előkészületekbe fektetett munka végre megtérül. A türelme és a kitartása. Közel került minden, amire oly régóta vágyott. Eljárták a táncukat, és eljátszották a játékukat. A nő volt a macska, ő pedig az egér, vagy talán épp fordítva. De nem is ez volt érdekes. Csak az számított, hogy mindent megtettek, ami a sikerhez kellett. Aztán egy ponton túl már nem volt visszaút.

Tulajdonképpen sohasem volt visszaút. Csak Cocónak időbe tellett, mire ugyanarra a következtetésre jutott, mint ő. De most már ő is az élete része volt. A nő végre belátta, hogy hozzá tartozik, hogy mindig is hozzá tartozott, és az, ahogyan ezt kimutatta, olyannyira jellemző volt Cocóra, hogy a férfi egész testét melegség öntötte el.

Először is ott volt az a kép, amelyet az Instagramra töltött fel a következő képaláírással: A szobám, a kilátásom a következő 24 órában. #neiskérdezd #nemárulomelhol #akitudjaaztudja #nagyonkellamagány #rádiócsend24. A képen némileg még a német templom toronysisakján díszelgő aranykakas is kivehető volt.

Több információra nem is volt szüksége a férfinak, hogy kiderítse, hol tartózkodik a nő. #akitudjaaztudja. Kétség sem férhetett hozzá, hogy a német származására célozgatott. Természetesen Coco is ugyanannyi háttérkutatást folytatott a férfiról, mint ő róla – hacsak nem többet. A férfi számos erre utaló jelet fedezett fel az évek során. Egy alkalommal a nő még egy magánnyomozót is felfogadott, aki egy egész héten át szemmel tartotta őt, és folyton a sarkában volt, bárhová is ment.

Ráadásul az is kapóra jött, hogy Coco minden egyéb halandó számára világossá tette, hogy az elkövetkezendő huszonnégy órában nem kívánja, hogy zargassák. A pontot az i-re pedig a képaláírás hossza tette fel: összesen száznegyvenegy karakterből állt, a szóközöket is beleértve.

Pontosan ennyiszer kerültek kapcsolatba egymással az évek alatt. Attól fogva, hogy először összeszedte a bátorságát, és írt a nőnek, a megannyi titkos látogatáson át egészen a mai bejegyzésig, amelyet képtelen volt másként értelmezni, mint egy kart, amelyet egyenesen felé nyújtottak.

– Itt van velünk a stúdióban Erica Andersson Helsingborgból, aki tegnap reggel hátborzongató felfedezést tett Koppenhágában – hallatszott a tévéből. – Köszönjük, hogy eljött.

– Köszönöm a lehetőséget.

– Elmesélné nekünk, hogy pontosan mi történt?

– Nos, a barátommal, Mikkellel éppen kajakoztunk a kikötőben.

Miután kifújta és teljesen szárazra törölte az orrát, bekente az arcát, fújt magára még egy kis dezodort, fogat mosott, majd átment a hálószobába, ahol öltözködni kezdett, miközben a bemondó meginterjúvolta a magas nőt.

– Mondja el, mi történt!

– Minél messzebb eveztünk, annál nagyobbak lettek a hullámok, főleg azok után a nagy luxushajók után, amik az északi kikötőben szoktak horgonyozni. Úgyhogy végül elveszítettem az egyensúlyom, és felborultam a csónakommal, és akkor… – A nő hangja elcsuklott, láthatóan nehezére esett a történtekről beszélni. – Akkor láttam meg…

A férfi kikapcsolta a tévét, ellenőrizte, hogy úgy áll-e rajta a bőrnadrág, ahogy kell, és úgy döntött, még egy gombot kigombol a tarka ingjén, amelyet egyszer Coco reklámozott. Végül a zsebébe csúsztatta a gyűrűsdobozt, fogta a drága fehérliliom-csokrot, és kilépett a szobából.

Három emelettel feljebb tartott. Nem akart kifulladni és kimelegedni, ezért a liftet választotta, azonban nem működött a szobakártyája, így kénytelen volt felgyalogolni a szőnyeggel borított lépcsőn. Elég lassan ment ahhoz, hogy a pulzusa ne szökjön az egekbe.

Ennek ellenére, amikor már csupán néhány lépcsőfok volt hátra, a szíve vadul kalapálni kezdett. Pedig nem volt rossz kondiban, szó sem volt légszomjról, csak eljött végre az idő. Egy percen belül véget fog érni az azelőtt, és megkezdődik az azután. Hatalmas dolog volt ez, neki és Cocónak is.

A liftajtó éppen akkor nyílt ki, amikor a férfi felért a lépcső tetejére. Ez természetesen felbosszantotta, de annyi baj legyen! A srác, aki kilépett a liftből, nem lehetett több huszonöt évesnél, szakadt Converse cipőt, szűk farmert és kapucnis pulóvert viselt. Nem úgy nézett ki, mint aki megengedhet magának egy lakosztályt ezen az emeleten, de még csak három emelettel lejjebb sem igazán. Másrészről az is igaz, hogy nagyjából így szokott öltözni a legtöbb techmilliárdos. Mintha az elért sikereik ellenére másra sem vágynának, csak arra, hogy felpattanhassanak a gördeszkájukra, és feltűnés nélkül továbbgurulhassanak.

A férfi úgy döntött, inkább megvárja, amíg az illető, bárki is legyen az, bemegy a szobájába, mielőtt ő maga is befordul a lakosztályok folyosójára. A gond csak az volt, hogy a szobakártya rövid kattanása helyett a férfi azt hallotta, hogy a fiatal srác bekopog az egyik ajtón. Ebből arra következtetett, hogy a fiú talán mégsem holmi saját lakosztállyal rendelkező techguru.

Valójában teljesen szükségtelen volt, hiszen tudta előre, hogy mire számíthat. De bármilyen fájdalmas is volt, nem állhatta meg, hogy ne tegye meg az utolsó néhány lépcsőfokot.

Coco látványa, ahogyan kinyitotta az ajtaját, és beengedte a férfit, savként mart a szemébe. Az ő Cocója. Hogy tehette ezt vele? Az imádott Cocója hogy volt képes erre?

2.

– Standing bow pulling pose – mondta monoton hangon a jógaoktatónő, akinek feszes testét alig takarta a szűk sportbikini. – Tartsd magad elé a jobb kezed, fordítsd felfelé a tenyered, és ragadd meg vele a jobb bokád!

Malin Rehnberg önkéntelenül is felhergelte magát a nőn, a nem létező testzsírszázalékán és az ocsmány tetoválásain. De legfőképpen az angol mondatai idegesítették: Svédországban voltak, azon belül is Södermalmban, és Malin biztos volt benne, hogy a jógaszalonban tartózkodók közül mindenki svéd. Azonban Tricia – ezen a néven mutatkozott be nekik az oktató – ragaszkodott az amerikai akcentusú angoljához.

– Bal kar fel, váll az állhoz. Lélegezz be, és döntsd előre a felsőtested!

Igazság szerint az egész „Bikram, szauna” dolog az idegeire ment. Az örökkévalóságig tartó pózok, amelyektől olyan testrészei kezdtek sajogni, amelyeknek a létezéséről nem is tudott. A forróság és a magas páratartalom, amitől majd elhányta magát. És akkor a ragacsos, sós izzadságról ne is beszéljünk, amely mindenhonnan ömlött belőle, szó szerint mindenhonnan! Mások félmeztelen, izzadó testére pedig gondolni sem akart.

– Húzd fel a lábad a mennyezet felé! Dőlj előre!

Gyorsan megértette, miért viseltek a legtöbben fürdőnadrágot vagy sportbikinit, de ez korántsem jelentette azt, hogy ő maga képes lett volna ilyen mélyre süllyedni. Sohasem tudnák rávenni, hogy ott álljon félmeztelenül, kilógó micsodával, még akkor sem, ha az összes ruhadarabja a bőréhez tapad, és ettől az amúgy is elvégezhetetlen gyakorlatok még lehetetlenebbnek bizonyulnak.

A gyűlölet talán túl erős kifejezés, mindenesetre valahol ennek a közvetlen közelében lehetett az a szó, amellyel a legpontosabban le tudta írni a Bikram jógához fűződő viszonyát. Már harmadjára adott esélyt ennek az önkínzási formának, miután az egyik rendőrkollégája ódákat zengett róla, és sikerült rábeszélnie, hogy lecsapjon egy kedvezményes, tízalkalmas bérletre.

Tulajdonképpen az egész a férje, Anders hibája volt, mivel ő ültette bele a bogarat a fülébe, hogy kezdjen el edzeni. Ki ugyan nem mondta, azt sosem tette volna. Épp ellenkezőleg, mindig azt hajtogatta, hogy milyen szépnek tartja, és hogy az évek előrehaladtával csak egyre csinosabb.

De Malin érezte rajta, hogy mit gondol valójában. Nem számított, mit felelt, ha kérdezte. Anders nem akarta felfedni előtte az igazi véleményét, az mégis felszínre tört a szavai mögül, a hanghordozásából és az apró, de rendszeres sóhajaiból.

Kövérnek tartotta őt. Semmit sem jelentett, hogy a BMI-indexe a normális határértéken belül volt. A férje szemében egy túlsúlyos oroszlánfókánál is rosszabb volt. Ha Malin semmit sem tesz ellene, előbb-utóbb ő is ott fog feküdni valahol a homokban, partra vetve, és majd csak csodálkozik azon, hogy mégis mi történt vele.

Vele ellentétben Anders olyan eltökélt volt, hogy már év eleje óta eljárt futni, és leadott tizenhat kilót, ami enyhén szólva is provokálta Malint. Annyira jellemző volt rá, hogy egyszer csak eldönt valamit, majd belekezd, és aztán végig is csinálja az elhatározástól a cselekedetig, seperc alatt, zéró megértéssel azok iránt, akiknek nem megy olyan egyszerűen, ahogyan neki.

Malintól aztán a férje úgy verhette a mellét, ahogy csak akarta, ez nem változtatott azon, hogy Anders unalmasabb lett, mint azelőtt volt. Régen bármikor felbontott egy üveg bort egy átlagos kedd estén a vacsorához, ha úgy tartotta kedve, mostanában viszont esze ágában sem volt olyan züllöttségre vetemedni, hogy hétközben alkoholt igyon, hacsak nem volt különösebb okuk az ünneplésre. És az az ember tett így, akinek az alagsora az ország egyik legnagyobb whiskygyűjteményét rejtette.

Az egyelőre nem derült ki, hogy Anders szerint aznap elég okuk lesz-e ünnepelni ahhoz, hogy vétkezzen a szokásos mantrája ellen, miszerint egy elegáns pohárba kitöltött szénsavas ásványvíz egy szelet citrommal is lehet ünnepi ital. Mindenesetre aznap volt a tizedik házassági évfordulójuk.

Malin nem tudta úgy átadni magát a jógának, mint a többiek körülötte. Miközben a hasán feküdt, érezte, ahogy a kebab, amit magába tömött ebédre, a gyomorszájának feszül. Keményen kellett küzdenie a belső hangja ellen, amely azt súgta, hogy ez az egész egy kész őrület, és amilyen gyorsan csak lehet, fel kell pattannia, össze kell tekernie a jógamatracát, és el kell húznia a csíkot.

Azonban szilárd elhatározása volt, hogy nem adja fel. Nem állt szándékában hazamenni az évfordulójukon és azt mesélni, hogy képtelen volt befejezni az edzést. Nem akarta végignézni, ahogy a férje azzal a gúnyos mosolyával bólint, amiből rögtön kiderül, hogy pontosan erre számított. Nem, ezt az élvezetet semmiképp sem adhatta meg neki.

– Maradj a hasadon, hajlítsd be a térded, és ragadd meg mindkét lábad a hátad mögött!

Rezegni kezdett a törülközője alá rejtett mobilja, a vibrálást a matracán keresztül is érezte a hasánál. Szigorúan tilos volt bevinniük a telefonjukat a terembe, viszont egyetlen szabad, zárható szekrény sem maradt az öltözőben. Mivel Malin nem bízott ezekben a tetovált hippikben, jobbnak látta, ha magánál tartja a mobilját és a pénztárcáját.

– Végy mély levegőt! Lassan és óvatosan rúgj felfelé mindkét lábaddal a hátad mögött!

A kérdés csak az volt, hogy vajon a többieknek is feltűnt-e a rezgés. Például a férfinak, aki folyton hozzáért Malinhoz, amikor oldalra kellett nyújtaniuk a karjukat. Ha most nem épp a plafont kellett volna bámulniuk, bizonyára mérgesen meresztette volna rá a szemét.

– Nézz fel, rúgj felfelé! A lábad maradjon hátul!

Normál esetben hagyta volna, hogy csörögjön, és csak később nézte volna meg, ki hívta. Most viszont fontosnak tartotta, hogy felvegye. Mindennél jobban vágyott arra, hogy elengedje a lábait, felemelje a törülközőt, és egy pillantást vethessen a képernyőre. Az érzés már-már erősebb volt, mint a nikotin utáni vágya, amikor le kellett tennie a cigit.

– Nézz fel, tartsd fent a fejed! Húzd közelebb a térded! Dőlj előre! Rúgj felfelé, folyamatosan rúgj! És lassan, lassan ereszkedj le! És most lazulj el!

Végül már nem bírta tovább, megnézte. A kollégája, Per Wigsell hívta. Tavaly október óta dolgoztak egy csapatban, és Malinnak még mindig nem sikerült megértenie, hogy lehet valaki ilyen unalmas, és hogy nem értheti ennyire a humort és az iróniát. Tény, hogy eddig nem sokat láttak egymásból, mivel a férfi szokás szerint azonnal táppénzre ment, amint valamelyik gyereke a betegség legkisebb jelét mutatta.

Most viszont felhívta őt, ráadásul szombat este. Ő, aki egyébként öt óra után már egy gyufaszálat nem tenne arrébb, még akkor sem, ha a Hötorget összes toronyházába becsapódna egy-egy repülőgép. Azt, hogy most kivételesen ő várakoztatta meg a férfit, csakis a karmájának köszönhette.

Malin minden bűntudat nélkül lezárta a mobilját, és már épp készült volna felvenni a következő kínzópozitúrát, amikor a képernyő újra felvillant: egy sms-t kapott, amely arról tájékoztatta, hogy hangpostaüzenete érkezett.

– Hey, te ott, a rózsaszín… izében! – kiáltotta neki a jógaoktató. – Tilos az edzés közben telefonálni!

– Elnézést, de muszáj… – Malin rábökött az sms-re az ujjával, majd a füléhez emelte a mobilt.

– Szervusz, Malin, itt Per – hallatszott Wigsell hangja. – Ne haragudj, hogy zavarlak, de épp az imént beszéltem Aronssonnal. Azt mondja, bejelentés érkezett a Grand Hôtelből, ha jól értem, egy feltételezett gyilkosságról.

– Please – ellenkezett a tetovált csontváz a távolból. – Tedd el a telefont most rögtön!

– Sajnálom, de mint mondtam, ezt most meg kell hallgatnom. Nagyon fontos.

– Azt szeretné, ha én kapnám az ügyet, és odamennék, amilyen gyorsan csak tudok – folytatta Wigsell az üzenetrögzítőn. – A gond csak az, hogy otthon kell maradnom a gyerekekkel, mivel Susanna éppen a barátnőivel vacsorázik.

Malin lezárta a mobilja képernyőjét, majd ivott pár korty vizet.

– Thank you – mondta Tricia szigorúan. – Rendben, most pedig a fixed firmed pose következik, avagy korábbi nevén a thunderbolt pose.

Egy bejelentés egy feltételezett gyilkosságról, amelyet a Grand Hôtelben követtek el. Ez komolynak hangzott, bár annyira azért nem, hogy Inger Carlén és Markus Höglund ne tudná megoldani. Nekik viszont meglehetősen sok munkájuk volt, ami Malinról és Wigsellről nem volt elmondható. Malin mégsem tudta volna csak úgy lenyelni, hogy az egészet az ő nyakába sózza. Főleg azért nem, mert most volt a házassági évfordulója, és ezzel Wigsell is tökéletesen tisztában volt.

Malin az egész csapatnak elmondta tegnap ebéd közben. Elmesélte, hogy tavaly hogyan lepte meg Anderst egy elegáns vacsorával a Gondolen étteremben, majd egy stand-up-műsorral, és hogy idén nem várta el, de remélte, hogy a férje szervez neki valami igazán romantikus programot.

De még ha nem is most lett volna az évfordulójuk, ugyan miért mondott volna le az edzésről, amely ellen különben a teste minden egyes porcikája tiltakozott, csupán azért, mert Wigsell felesége éppen becsiccsentve pletykálgatott a barátnőivel? Nem, ez aztán túlment minden határon.

Oké, Per otthonában a neje viselte a nadrágot, de a kollégája ezzel korántsem volt egyedül. A világon annyi férfi ment le kutyába a párjáért, hogy Malin biztosra vette, hogy a jövőben a gerincmasszőri munka lesz a legfelkapottabb. Az viszont tény és való, hogy Wigsellnél nagyobb papucsférjjel még sosem találkozott. Ha a felesége ugrásra parancsolta volna, Per mindent eldobott volna, és haptákban várta volna a következő utasítást. Az egész annyira nyilvánvalóvá vált az elmúlt hónapokban, hogy Malinnak azonnal a Devo Whip it című száma jutott eszébe, amint a férfi betette a lábát az ajtón.

– Hahó! Elnézést! – hallatszott egy félénk hang.

Malin megfordult, és egy őszes hajú, dél-európainak tűnő férfin akadt meg a tekintete, aki bekandikált az ajtón.

– Itt éppen egy óra zajlik, úgyhogy most nem jöhet be – ripakodott rá a tetovált diktátor. – Kérem, csukja be az ajtót!

– Bocsánat – szabadkozott a felszolgáló-egyenruhát viselő férfi. – Csak érdeklődni szerettem volna, hogy van-e…

– Értem, de sajnos meg kell várnia, amíg végzünk. Mint mondtam, épp egy edzés közepén vagyunk, úgyhogy legyen szíves becsukni az ajtót!

Tehát ha akarta, képes volt mellőzni az angol nyelvet a kis Tricia. Ráadásul kifejezetten választékosan beszélt svédül. Malin fogadni mert volna, hogy eredetileg a Tina Persson vagy egy hasonlóan közönséges névre keresztelték, amit valami szexibbre cserélt, amikor éppen betépve járt párzási táncot Goában egy tábortűz körül, a tengerparton.

– Sajnálom, és nem is szeretnék zavarni, de ez most nagyon fontos. Meg kell kérdeznem, hogy van-e itt esetleg egy bizonyos Malin Rehnberg – érdeklődött a férfi, és körülnézett a teremben.

– Igen, én vagyok az. – Malin felemelte a kezét, és integetett neki.

– A nevem Josef, és itt dolgozom a sarkon, a Kamarina étteremben. Egy bizonyos Per Wigsell üzenetét kell átadnom, miszerint önnek a Grand Hôtelbe kell mennie. Már többször próbálta elérni telefonon, de nem járt sikerrel, és a rögzítőjével is beszélt.

Malin néhány pillanatig nem hitt a fülének. Mégis honnan tudhatta Wigsell, hogy jógaedzésen van? És komolyan képes volt felhívni a sarki görög éttermet csak azért, hogy utolérje?

A semmiből tört rá a felismerés. Vagy az is elképzelhető, hogy csupán elegendő darabját sikerült összeraknia a kirakósnak ahhoz, hogy összeálljon a kép, és végre megértse a lényeget.

– Ez a Per Wigsell – mondta Malin, és érezte, ahogy alábbhagy a rosszkedve. – Mondott esetleg valamit arról, hogy sürgős-e a dolog, vagy befejezhetem…?

– Sürgős, igen. – A férfi bólintott. – Azt mondta, nagyon kell sietnie. Nekem viszont most mennem kell, viszlát! – A férfi erre el is tűnt az ajtó mögött.

Malin felkelt, és nekiállt feltekerni a matracát.

– Hello? Excuse me! – akadékoskodott az oktató. – Mégis mit csinálsz?

– Bocsika – felelte Malin, és az ajtó felé indult. – Mit gondolsz, mit csinálok?

– Ami azt illeti, van néhány alapszabály, amihez tartanunk kell magunkat. Az egyik az, hogy a telefonokat az öltözőben hagyjuk, egy másik pedig, hogy senki sem távozhat az edzés közben. Te pedig megszegted…

– Tartóztass le! – vágott közbe Malin, majd kivette a zsebéből a bérletét, és a levegőbe hajította. – Még hét alkalom van rajta, úgyhogy aki kapja, marja.

Kinyitotta az ajtót, de még hallotta, ahogy pár izzadt test egymásnak esik, hogy megkaparinthassa a kártyát. Ő közben kiment a teremből.

Már nem is emlékezett, mikor volt utoljára ilyen jó hangulatban. Mintha a rosszkedv az izzadsággal együtt távozott volna a testéből. És mindez csakis azért, mert az ő imádott Anderse egy kis meglepetést szervezett neki az évfordulójukra.

3.

Úgy döntött, ezúttal lassú tempóban teker végig a Götgatsbackenen és a Skeppsbron rakpart mentén. Ha valamit el akart kerülni, az az volt, hogy izzadtan, bakelitlemez-méretű foltokkal a hóna alatt érkezzen meg. Meglehet, a jelek szerint Anders közölte Wigsell-lel, hogy Malin egy percet sem vesztegethet, de kénytelen volt egy kis időt magára szánni. A férje bizonyára értékelni fogja, hogy milyen nagy távot megtett miatta, ráadásul alaposan le is zuhanyozott, és bár nem lett volna szabad, kölcsönvett egy drága dezodort az egyik táskából az öltözőben.

Még jó, hogy a piros virágos, fodros nyári ruhájában ment a jógaórára, pedig nem is szokott egyberuhákat viselni. Főleg nem virágmintásakat, amelyeken túl mély a kivágás.

Tulajdonképpen nem is gondolt a mély dekoltázsra, amikor reggel felvette. Leginkább azzal volt elfoglalva, hogy emlékeztesse Anderst, hogy nem akármilyen nap a mai. A férje azonban szinte rá se hederített, nem úgy, mint a többi férfi, az utca túloldalán sövényt nyíró szomszédtól kezdve egészen az élelmiszerboltban palackokat visszaváltó bácsiig. Mindenki levetkőztette a szemével. Malin megfogadta, hogy soha többé nem veszi fel ezt a ruhát.

Most viszont, amikor leszállt a biciklijéről, és lelakatolta a kicsi, rendezetlen bódé mögött a Strömkajen kikötőnél, őszintén szólva istenien érezte magát, kifejezetten csinosnak, sőt még valamennyire szexinek is.

Az egész már-már valótlannak tűnt, mintha egy mesében lett volna. Egyszerűen el sem tudta képzelni, mi ütött Andersbe, aki nem kis erőfeszítést fektetett abba, hogy meglepetést szervezzen neki.

Hát persze, ezért vitte el magukhoz az anyósa Lovét. Máskor mindig lett volna más dolga, valami sokkal fontosabb annál, hogy az egyetlen unokájára vigyázzon. Az egésznek köze sem volt ahhoz, hogy Andersnek be kellett mennie a munkahelyére egy megbeszélés miatt, ami semmiképp sem várhatott hétfőig. Malin csont nélkül bevette a sztorit, amin egész nap mérgelődött.

Ha nem így lett volna, többek között arra is szakított volna időt, hogy bemenjen a városba, és megvegye azt az apró, piros csipkebugyit, amelyről tudta, hogy tetszene a férjének. Ehelyett alakformáló alsóneműt viselt, amelyet egy nagymama is megirigyelhetett volna. Tény, hogy kényelmes volt, és a helyükön tartotta a dolgokat, de a Grand Hôtelbe azért mégsem illett.

Amint erre ráeszmélt, hirtelen megtorpant, vetett egy pillantást a háta mögé, hogy megbizonyosodjon róla, hogy senki sincs a közvetlen közelében, majd gondolkodás nélkül lerúgta a lábáról a szandálját, benyúlt a ruhája alá, és lerántotta magáról a bugyogót. Az egész villámgyorsan történt. Csupán akkor fogta fel igazán, mit is tett, amikor már vígan gyalogolt tovább a macskaköves Strömkajenen, a bugyijával a sporttáskájában, miközben az öböl felől fújdogáló, nyáresti szellő cirógatta.

Azelőtt nem csinált ilyet, legalábbis az elmúlt húsz évben biztosan nem. Már látta maga előtt, hogy meglepődik majd Anders, amikor felfedezi a kis titkát. A férjének épp ezen a héten, a szokásos szerdai együttlétük kellős közepén volt képe a fejéhez vágni, hogy már sosem lepi meg. Mintha ezzel rávehetné Malint arra, hogy kreatívabb legyen… Arról nem beszélve, hogy a szerdai szex a tökéletes ellentéte volt a meglepetésnek, és ezt végül Anders is kénytelen volt belátni.

Malin átsétált a zebrán, és folytatta útját a hotel előkelő bejárata felé. Párszor járt már ott korábban, a bűbájos Cadier bárban, ahol a kényelmes karosszékeknek, a kitűnő italoknak és a fantasztikus kiszolgálásnak köszönhetően mindig úgy érezte magát, mintha egy volna a kiválasztottak közül. Mintha bebocsátást nyert volna a párhuzamos univerzumukba, távol a zsúfolt metrótól, a hányingertől és a morzsás konyhapadlótól.

És máris megérezte a hely varázsát. Minden lépéssel, amelyet a bejárat felé tett, ahol a portás frakkban és cilinderben állva köszöntötte a vendégeket, Malin egyre vidámabb lett. Ez most nagyszerű lesz, főleg, ha majd elkezdenek italozni, hogy hangulatba kerüljenek. Anders talán még pezsgővel és eperrel is kedveskedik neki.

Az italok, a vacsora és az egyebek után pedig Anders végre fellélegezhet. Amint belépnek a szobájukba, Malin veszi majd át az irányítást. Akkor rajta lesz a sor, hogy meglepje a férjét, és olyasmiket műveljen vele, amikről a férfi addig még csak álmodni sem mert. Olyan dolgokat, amelyekkel megmutatja majd neki, hogy még közel sem járt el felettük az idő.

Malin rámosolygott a portásra, aki kitárta előtte az ajtót, és besétált a lobbiba. A hatalmas szőnyegektől, az asztalokon díszelgő virágkompozícióktól és a márványoszlopoktól azonnal öt kilóval könnyebbnek és újra fülig szerelmesnek érezte magát.

A recepcióspult mögött három különböző korú nő állt, mind rajta tartották a tekintetüket, miközben egymással beszélgettek. Malin rájuk villantott egy mosolyt, majd továbbment a Cadier bár irányába, és ahogyan a nagyvilági életben jártas hölgyek szokták, végigpásztázta a helyiséget.

Éppen megfelelő mértékben töltötték meg a helyet a duruzsoló vendégek, akik külön kis csoportokban üldögéltek a fotelekben, mintha csak statiszták lettek volna abban a romantikus filmben, amely arról szólt, hogy Anders és ő hogyan találják meg újra a szikrát, amely egykor ott sistergett közöttük, ám útközben elveszett. A hangversenyzongoránál egy bárzongoristanő ült, aki az Imagine című szám egy változatát adta elő, amelytől szegény Lennon biztosan forgott a sírjában. Pedig pontosan olyan volt, amilyennek lennie kellett. Dekadens, álomszerű és egészen csodálatos.

Egyedül Anders hiánya nem illett a képbe. Malin sehol sem látta, pedig kétszer is körbejárta a bárt, hogy megbizonyosodjon róla, hogy a férje nem egy magas támlájú fotelban várja. Talán csak kiment a mosdóba, de az is lehet, hogy a szobájukban készülődik. Vagy esetleg már az étteremben ül, ki tudja?

– Elnézést – mondta egy alig hallható hang a háta mögött, majd amikor Malin megfordult, a legidősebb recepciósnő állt előtte. – Ön Malin Rehnberg?

– Igen, én vagyok – felelte Malin, és bólintott. Ezek szerint Andersnek volt még pár meglepetés a tarsolyában. – Miről van szó? – kérdezte, mintha mit sem sejtene.

– Ha volna olyan szíves, és velem fáradna – válaszolta a recepciós egy megfejthetetlen mosoly kíséretében, majd visszafordult a lobbi irányába.

A liftekig kísérte Malint, majd megállt, felé fordult, és átnyújtott neki egy szobakártyát.

– Parancsoljon, a kártyája.

– És melyik szobát nyitja? – érdeklődött Malin, és felkacagott. – Azt talán nem ártana tudnom.

– A Zászló lakosztályt – felelte a recepciós kifejezéstelen arccal. – A legfelső emeleten található. A kulcsot csupán azért adtam, hogy használni tudja a liftet. Illetve ez a közvetlen telefonszámom, ha bármiben tudok önöknek segíteni.

– Rendben, értem. Nagyon szépen köszönöm! – Malin elvette a névjegykártyát, majd belépett a liftbe.

– Még egy dolog. – A recepciós megnyomta az ajtó gombját, hogy ne záródhasson be a liftajtó. – Nagyra értékelném, ha a lehető legnagyobb diszkréciót tanúsítanák.

– Parancsol? – Malin megfordult, nem tudta, jól hallotta-e.

– Igen, amennyire csak lehet, szeretnénk elkerülni, hogy megzavarjuk a többi vendég nyugalmát. Remélem, ezt önök is megértik.

A liftajtó becsukódott, Malin pedig a leolvasóhoz tartotta a kártyát, miközben benyomta a legfelső emelet gombját. A lift elindult felfelé. Lassan ment, de nem bánta. Időre volt szüksége. Végig kellett gondolnia, hogy tulajdonképpen mi is történik, mivel jelenleg semmi mást nem érzett, csakis meglepettséget.

Fogalma sem volt, mennyibe kerülhet egy lakosztály egy éjszakára, csupán egy képzeletbeli összeg volt a fejében annál jóval több nullával, mint amit Anders megengedhetett volna magának. Hacsak nem nyert a lottón, nem adta el az egyik drága darabot a whiskygyűjteményéből, vagy nem bukkant aranyra, amikor legutóbb a kertjükben kapirgált.

Bárhogy jutott volna ennyi pénzhez, annyi biztos, hogy sosem tudta volna eltitkolni Malin elől, aki még azt is kiszagolta, ha hűségkupont kapott az élelmiszerboltban. Ráadásul valami nem stimmelt azzal a recepcióssal sem. Eleinte kifejezetten diszkrét és professzionális volt a viselkedése, de aztán egyenesen arcátlan lett.

Egész egyszerűen nem illettek össze a kirakós darabjai. Csupán akkor látta meg a teljes képet, amikor kinyílt a lift ajtaja, ő pedig kilépett a vastag padlószőnyegre, amely olyan hatékonyan nyelte el a zajokat, hogy az ember csaknem megsüketült tőle. Malin körülnézett a folyosón, tekintete végigsiklott az elbűvölő stukkókon, a falilámpákon és a festményeken.

A felismerés lassú hullámként söpört végig a testén. Mintha néhány perccel ezelőtt elszundított volna egy napágyon valami egzotikus tengerparton, és most a hegyekben ébredne egy hóvihar kellős közepén. Talán ez lehetett az oka, hogy egyszerre fázott, és verte a víz.

Kénytelen volt összeszedni magát, hogy legyen ereje továbbhaladni a folyosókon. Be kellett látnia, hogy ahová tart, az a lehető legtávolabb van attól, mint amire számított. Szörnyen nehéz volt minden mozdulat, hacsak nem lehetetlen, és semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy sarkon forduljon, visszamenjen a lifthez, le a lobbiba, el a hotelből, és felpattanjon a biciklijére.

Azonban mire odaért a réztáblához, amelyre cikornyás betűkkel a Zászló lakosztály szavakat gravírozták, erőt gyűjtött ahhoz, hogy a zárhoz érintse a szobakártyát. Kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába, felkészülve nagyjából minden eshetőségre.

Egy tágas helyiségben találta magát, amely inkább emlékeztette egy luxuslakásra, mintsem egy hotelszobára. A fogasokon drága kabátok lógtak, alattuk a padlón három pár cipő sorakozott. Mind magas sarkú volt, alighanem márkás darabok. Kicsivel arrébb egy alumíniumbőrönd állt egy tálalószekrény mellett, amelyen ott hevert egy kézzel írott levél egy érintetlen gyümölcsöstálnak támasztva.

Kedves Coco!

Szeretettel köszöntjük a hotelünkben! Bízunk benne, hogy elégedett lesz mindennel, és reméljük, hogy otthon érzi majd magát. Ha bármire szüksége lenne, csak jelezze nekünk! A nap 24 órájában a rendelkezésére állunk.

Szívélyes üdvözlettel:

a Grand Hôtel személyzete

Coco… Lehetséges, hogy arról a Cocóról van szó? Malin a bőröndre pillantott, és elolvasta a fogantyúján lógó névtáblát. Igen, tényleg ő volt az. Svédország egyik legmenőbb és legsikeresebb életmódbloggere, akinek minden egyes átalakulása és imidzsváltása után sikerült megtartania a követőit.

Malin személy szerint sosem értette Cocót, vagyis – ahogy az útlevelében állt – Carola Jesperssont. Valóban olyan szép volt, mint egy modell, a sötét és kissé nosztalgikus loknijaival és az ártatlan arcával, amely érdekes kontrasztban állt az olykor ellenszenves kisugárzásával. Finoman fogalmazva sem tűnt valami intelligensnek, sőt, az igazat megvallva Malin rettenetesen ostobának találta.

Azt viszont senki sem tagadhatta, hogy remek üzleti érzékkel rendelkezett. Egy egész birodalmat épített fel azzal, hogy teljesen kiteregette a magánéletét, és mindezt egyetlen hosszú sikersztoriként tálalta, amelyben a legkisebb, legjelentéktelenebb történést is hatalmas eseménnyé fújta fel.

Nem számított, hogy otthon feküdt-e 37,6 fokos hőemelkedéssel, vagy meglátogatott egy koppenhágai szvingerklubot, esetleg épp azt döntötte el, hogy többé nem nyomtatja ki a beszállókártyáit minden egyes repülőútja előtt, hanem digitálisan tárolja őket a telefonján, hogy tekintettel legyen a környezetre. Coco világában nem volt olyan esemény, amelyből ne tudott volna tartalmat vagy újságcikket gyártani.

Malin továbbment egy nappaliszerű helyiségbe, ahol néhány ülőgarnitúra és egy tágas étkező kapott helyet, és ahonnan egyedülálló kilátás nyílt a folyó túloldalán álló királyi palotára.

Cocónak bizonyára egy garast sem kellett kiadnia a kilátásért és a lakosztályért. Talán még fizettek is neki azért, hogy írjon egy pár szavas blogbejegyzést, és készítsen néhány fotót vagy videót, amelyben a kacsaszájával bizonygatja, hogy milyen nagyszerű éjszakát töltött a Grand-ban.

A távolabbi falon, tőle jobbra nyitva állt az egyik szoba tolóajtaja. Odabent egy jókora kanapét látott a helyiség közepén, vele szemben egy tévét, valamint számos könyvespolcot körös-körül a falakon. Malin érdeklődését mégis inkább a szomszédos, bal oldali szoba ragadta meg. Annak is tolóajtaja volt, ám az valamilyen oknál fogva zárva volt.

Megállt előtte, és hogy ne hagyja rajta az ujjlenyomatát, a ruhájával fogta meg az egyik szárnyat, és úgy nyitotta ki. A másik szárny magától megindult, és egyszerre csúsztak be a falba, feltárva a mögöttük húzódó hálószobát, avagy hotelnyelven szólva a master bedroomot.

Wigsell nem tévedett, mikor azt mondta, hogy sürgős a dolog, ebben Malin igazat adott a kis papucs kollégájának. Még azt is említette a férfi, hogy egy halálesetről van szó a Grand Hôtelben. De úgy tűnt, annyira mégsem rossz a helyzet, hogy ő maga kimozduljon otthonról, és a feleségének félbe kelljen szakítania az életbevágóan fontos csajos estéjét. Malin belátta, hogy nem kellene túlságosan keménynek lennie Perrel. A kollégája bizonyára csak azt az infót továbbította neki, amit Måns Aronssontól, az új főnöküktől hallott, aki az év elején váltotta Herman Edelmant.

Aronssont pedig feltehetőleg az az ügyeletes tájékoztatta a történtekről, aki a Grand személyzetével beszélt. A recepciós megnyilvánulásából kiindulva a hotel érdeke azt kívánta, hogy a lehető legdiszkrétebben kezeljék az ügyet. És bár valóban haláleset történt, ez a kifejezés enyhén szólva sem adta vissza a valóságot. Találóbb lett volna a mészárlás vagy a vérfürdő.

Miközben belépett a szobába, elővette a mobilját, kikereste a névjegyzékből Aronsson számát, és felhívta. Sok jót nem lehetett mondani az új főnökéről, sőt, az igazat megvallva Malin egyáltalán nem kedvelte a férfit. Bármennyire is igyekezett elrejteni az ellenszenvét, már attól legörbült a szája, ha csak rá gondolt.

Nem tudta megmagyarázni, miért. Alapvetően értett a munkájához, és megfelelő vezető volt. Az első hetekben ráadásul nagyon kedves és barátságos volt Malinnal, gyakran megdicsérte a munkáját, és medvecukrot is vitt magával az értekezletekre, amint megtudta, hogy az a nő egyik kedvenc édessége. Eközben Malin azt érezte, hogy rögtön viszketni kezd a teste, ha elhúzódnak a férfival tartott megbeszélések. Mintha valamiféle akut Aronsson-ekcémában szenvedett volna minden egyes alkalommal, amikor a főnöke megjelent a közelében.

Így hát nem lepődött meg rajta, hogy a férfi végül már meg sem próbált kedves lenni. Ez érthető is volt, mivel Malin még csak egy mosolyra sem méltatta, ezért egyfajta terroregyensúlyt tartottak fenn egymás között, ahol egyikőjük sem igyekezett véka alá rejteni, hogy mennyire utálja a másikat.

– Malin? – szólalt meg Aronsson olyan semmitmondó hangon, hogy az ember azt hihette, hogy egy MI-asszisztenssel beszél. – Azt hittem, az évfordulódat ünnepled.

– Én is azt hittem, de aztán kaptam egy üzenetet egy bizonyos Wigselltől, aki természetesen nem tudott jönni, mivel a felesége éppen a barátnőivel mulatozik.

Hallotta, ahogy Aronsson elgyötörten felsóhajt a vonal túlsó végén.

– Akkor ez most azt jelenti, hogy te mentél oda helyette?

– Valahogy úgy, igen. De nem azért hívlak, hogy virágot küldj köszönetképpen a segítségemért.

– Nem? Nos, elképesztő szerencse, hogy ezt világossá tetted számomra. Most pedig bizonyára azt szeretnéd, hogy megkérdezzem, miért telefonáltál. Csakhogy…

– Azért hívtalak, mert ez itt nem akármilyen haláleset – vágott közbe Malin. – És ha a helyedben lennék, akár köntöst viselsz éppen, akár pizsamát vagy szegecses bőrszíjakat, tennék róla, hogy ide rendeljem az egész csapatot, amilyen gyorsan csak lehet.

– Rendben – felelte Aronsson, mire a vonal egy pittyenéssel megszakadt.

Malin visszatette a mobilját a sporttáskájába, majd odasétált a franciaágyhoz, amely a bemocskolt ágyneművel úgy nézett ki, mintha pár órával ezelőtt maga lett volna a pokol epicentruma, már ha valóban létezik ilyen.

A vértócsa közepén rézsútosan, a hátán feküdt a sötét loknis, meztelen életmódblogger. A feje az ágy végénél lógott, a matrac szélén. Már legalábbis, ami megmaradt belőle.

Az arca helyén egy sötét massza éktelenkedett, amelyből némi képzelőerővel kivehetőek voltak az ajkai, egy összezúzott szemgolyó és az apró, fehér, kivert fogai. Ezenkívül itt-ott megcsillant benne néhány zöld üvegszilánk is.

Malin megkerülte az ágyat, és megpillantotta a földön heverő fegyvert: egy asztali lámpa volt az, szanaszét tört, zöld üveg lámpatalppal. Csakhogy az elkövető a jelek szerint nem elégedett meg azzal a sérüléssel, amelyet a lámpával ejtett az áldozaton, mert egy masszív gyertyatartót is bevetett, amelyet aztán az ágynemű közé hajított.

Malin tekintete nem is a gyertyatartón akadt meg, hanem egy fekete, fényes, szögletes tárgyon, amely a takaró alól csillant meg, nagyjából tíz centiméterre a holttesttől. Bár azonnal rájött, hogy egy mobiltelefon az, mégis, amikor közelebb hajolt, és óvatosan megemelte a takarót, nem értette, hogy lehetséges, hogy egyenesen a saját tükörképébe néz, amely egy hasonlóan meglepett arckifejezéssel pillant vissza rá.

Csupán akkor vált számára világossá, amikor meglátta, hogy a telefon kamerája jelenleg is egy videót rögzít.

4.

Amikor Malin felébredt, bármerre nézett, minden irányban csak erdőt látott. A fák csúcsai sorra suhantak el mellette, ebből tudta, hogy egy mozgó járműben van. Pillanatokkal később azt is érezte, hogy az arca a bőrüléshez tapad. Egy autóban ült, amelyből tisztítószerillat áradt – egy taxi illata.

Nem emlékezett rá, hogy taxiba szállt volna. Most mégis ott találta magát a hátsó ülésén, a semmi közepén, egy sofőrrel, aki, amint leállítja a motort, azonnal darabokra tépi őt és a ruháját is. Malin próbálta kinyitni az ajtót, de nem tudta, akármilyen erősen is rángatta a kilincset.

– Előbb talán fizetnie kellene. – A sofőr elnézően mosolygott rá a visszapillantó tükörből, miközben lassított az autóval.

– Fizetnem?

A sofőr bólintott, Malin pedig szép lassan megértette, hogy valószínűleg a Grand Hôtelben történtek szivárogtak be a tudatalattijába. Valójában nem is erdő vette körül őket, hanem a Hagtornsvägen társasházai az Enskede negyedben, Stockholm egyik déli kerületében.