Borítószöveg

A könyvárus lány című regényben megismert Julcsi elvesztette szüleit az 1956-os forradalomban, nővére, Gitta pedig nyomtalanul eltűnt. Amerikában talál új otthonra, családra és igaz barátnőre, a lángvörös hajú, nagyszájú, nyughatatlan, magyar származású Ágira.

A két lány együtt éli meg a kamaszkor örömeit és bánatait, és vág neki a felnőtt létnek. Ági újságíró lesz, Julcsi pedig valóra válthatja gyerekkori álmát: saját könyvesboltjában árulhatja a szívének oly kedves irodalmi műveket. Aztán az élet és a történelem úgy hozza, hogy útjuk egy időre elválik. A kalandvágyó Ági Saigonból tudósít a vietnámi háborúról, Julcsi pedig egy titokzatos levél és fénykép hatására Budapestre utazik, hogy annyi év után megpróbálja felkutatni a nővérét. Mire visszatérnek Amerikába, mindketten szegényebbek számos illúzióval, de Julcsi új könyvesboltjának, a Julie Könyvkuckójának a megnyitása új kezdetet jelenthet.

A mozgalmas és felejthetetlen hatvanas évek lassan a végükhöz közelednek. Vajon a két lány, aki az átélt élmények hatására visszavonhatatlanul felnőtté érik, megtalálja-e a mindvégig máshol keresett boldogságot?

Copyright © Fábián Janka, 2020, 2025

Borítókép © Ildiko Neer / Trevillion Images P.

Szerzőfotó © Máté Péter

Második kiadás

ISBN 978-963-604-699-6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Tóth Andrea, Török Tünde

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink

megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tóvári Laci bácsi emlékére,
aki mindig nagyon várta a könyveimet.

Első fejezet

Dallas, 1963. november vége

Az újságírókkal és fotósokkal tömött busz, amely a Fehér Ház tudósítóit szállította, lépésben haladt az elnöki konvoj, a nyitott tetejű fekete limuzin, a többi hivatalos autó és a motoros rendőrök mögött. Ági az ölében tartotta a jegyzetfüzetét és egy tollat, felkészülve a jegyzetelésre, ám amióta elindultak a reptérről, egy szót sem írt le. Munkatársa, Ron Baine, a Washington Post fotósa, szorgosan kattogtatta mellette a masináját, így emiatt nem kellett aggódnia – képanyag bőven lesz a beszámolójukhoz. Amúgy meg… fölösleges is lett volna jegyzetelnie, úgysem fogja ezt soha elfelejteni, és írás közben nem tudná ilyen jól megfigyelni a történéseket. Mennyien vannak már megint, atyaúristen! Két napja, amióta az elnök Texasban tartózkodott, ahol csak megfordult, mindenhol lelkes tömegek fogadták. Még az előző állomásukon, Fort Worthben is, pedig ott állítólag mindvégig zuhogott az eső. Ági ott nem járt, ő csak itt, Dallasban ment ki az elnöki házaspár fogadására, a napsütötte, simogatóan meleg késő őszi időben, a Love Field{1} nevű repülőtérre.

– Love Field! – sóhajtotta félhangosan, mire a lassan haladó buszon, mellette ügyesen egyensúlyozó, fáradhatatlanul fényképező Ron leengedte a masináját, és felé fordulva rávigyorgott. Fekete arcán hófehéren villogott hibátlan fogsora.

– Ki után epekedsz, vörös hajú tündérem?

– Semmi közöd hozzá, te bokszos képű – válaszolta a lány, és barátságosan hátba vágta. – De nem utánad, bármennyire is szeretnéd.

– Kár! – Ron is színpadiasan sóhajtott egyet, és igyekezett csalódott arcot vágni. – Pedig szép pár lehetnénk.

– Te csak fotózz tovább, jó? – zárta le Ági a párbeszédet, majd újra kibámult az ablakon.

Hiába nyújtogatta a nyakát, innen nem látta az elnököt. Csupán Jackie sötét rózsaszín kalapkája villant a szemébe néha, és a kezét látta, ahogyan az őket ünneplőknek integetett. Jackie, mint mindig, ma is gyönyörű volt, és ha lehet, még a szokásosnál is csinosabb. Rózsaszín kosztümjében, amelyhez egy csokor vörös rózsát kapott az érkezéskor, már messziről kitűnt az őket körülvevő tömegből. A mellette álló elnök is láthatóan remek formában volt – szőke haja csillogott a napfényben, és az arcáról őszinte mosoly sugárzott. Látszott rajta, hogy boldoggá teszi őt a kedves fogadtatás, amit nagyvonalúan viszonzott. Mindenkivel kezet fogott, akinek csak sikerült a közelébe férkőznie, és hiába  sürgették a  biztonsági emberei, akik igyekeztek gyűrűt vonni köré, úgy tűnt, egyáltalán nem sietős neki. Szerette volna kiélvezni az őt körülvevő szeretetet az utolsó cseppig.

Ági tisztes távolból, megbabonázva bámulta az elnöki párt, és az jutott az eszébe, milyen szerencsés, hogy éppen ebben a korban és ebben az országban élhet. A látogatás előtt sok szkeptikus hangot is lehetett hallani, sőt voltak, akik egyenesen eltanácsolták Kennedyt ettől az úttól. Úgy vélték, Texasban nem örvend túl nagy népszerűségnek, még a Demokrata Párt szavazói körében sem, és nem tartották szerencsés ötletnek, hogy a következő évi kampány előtt éppen egy ilyen darázsfészekbe utazzon el a feleségével. Az elnököt azonban nem olyan fából faragták, hogy hallgasson a károgókra. És milyen jól tette! Ilyen óriási lelkesedésre és rajongva ujjongó tömegekre nyilván még ők sem számítottak… ez látszott is az arcukon. Jack szinte gyermeki örömmel szorongatta a felé nyújtott kezeket, és Ági is boldogan mosolyogva nézte őt. Semmi kétség, jövőre utcahosszal fog nyerni, bárkit is indítanak ellene. Ha még itt, Texasban is így fogadják, mennyire oda lehetnek érte máshol! Hiába, az eltelt idő alatt elnökként is megállta a helyét, és hát az a helyzet, hogy egyszerűen ellenállhatatlan a fickó…

– Indulhatunk? – Ron megérintette a vállát, mire összerezzent, de bólintott. Pár lépésnyire már ott várta őket a busz, amely az újságírókat szállította az elnöki konvoj után a Trade Martra, a kereskedelmi központba, ahol egy nagyszabású ünnepi ebéden fognak részt venni, és meghallgatják Kennedy beszédét. Ez lesz a körút utolsó eseménye, egyben fénypontja. Ági előzőleg azt remélte, hogy valahogy az elnök közelébe tud majd férkőzni, és pár szót akár beszélhet is vele, ám ez most lehetetlennek tűnt, folyton annyian nyüzsögtek körülötte. No, sebaj, otthon, Washingtonban, a szokásos fehér házi sajtótájékoztatókon lesz még erre alkalom.

Ági és Ron felugrottak a buszra, és együtt kikönyököltek egy ablak melletti helyen, amit aztán Ron nyomban előzékenyen fel is ajánlott a kolléganőjének.

– Na de neked fotóznod kell – ellenkezett a lány.

– Majd fotózok a fejed fölött. Ülj le! Ha én ülök ide, te semmit sem fogsz látni.

Ez igaz volt, így Ági nem tiltakozott tovább. Mindenképpen látni akarta Jack és Jackie diadalmenetét Dallason keresztül. Tudta, hogy nagy élmény lesz, és nem is kellett csalódnia. Az útvonal elején még nem túl sokan ácsorogtak a kordon mögött, ez azonban megváltozott, mihelyt a belvárosba értek. Sőt, itt már olyan közel álltak kétoldalt az emberek a hatalmas, nyitott tetejű Lincolnban ülő elnöki párhoz, hogy Áginak néha a háta is borsódzott. Ha akarták volna, akár be is ugorhattak volna melléjük, már csak azért is, mivel az autó szándékosan csigalassúsággal haladt. Nyilván Jack kívánta így… Mindenkinek esélyt akart adni, hogy láthassa őket, és egy egész életre szóló élménnyel gazdagodjon.

Jövőre pedig az ő neve mellé tegye le a voksát a soron következő elnökválasztáson.

Dallas főutcáját is Main Streetnek{2} hívták, akárcsak Pine Creek és még megannyi amerikai város főutcáját. A konföderációs lobogókkal{3} feldíszített utcán a város lakói már nemcsak az út mellett tolongtak, de a környező villanyoszlopokon, ablakokban, háztetőkön is szinte fürtökben lógtak az emberek, és ahogyan az autók elhaladtak mellettük, integetni, kiabálni, sikoltozni kezdtek. Szikrázón sütött a nap, mindenki könnyű ruhát, sokan napszemüveget viseltek, és rengeteg fiatal, tinédzser is volt köztük. Ági tudta, hogy az elnöknek ez biztosan különösen jólesett. Ahogyan aztán elhagyták a széles főutcát, és az elnöki konvoj járművei lassan kifordultak egy szellősebb, zöld gyeppel, fákkal tarkított térre, Ági fellélegzett. Csak most jött rá, hogy eddig szinte lélegzet-visszafojtva fürkészte a sűrű, kontroll nélkül hullámzó tömeget. Aggódott Jackért…

Ebben a pillanatban valami furcsa durranást hallott, majd kisvártatva még kettőt. Felugrott, és Ronra nézett.

– Mi volt ez?

– Lövések? – Ron tanácstalannak tűnt, mint ahogyan a busz többi utasa is. Mind megpróbáltak előretolakodni a sofőr közelébe, hogy jobban lássanak.

– Petárdák – motyogta Ági, és érezte, hogy a szíve a torkában dobog. – Vagy tűzijáték…

– Állj! – kiáltott valaki a busz elejében. – Álljanak meg! Lőnek…

Ekkor már a sikoltozást is hallották. Nem olyan volt, mint pár perce, amikor mindenki örömében kiáltozott, nevetett, ujjongott. Ez sokkal hangosabb, hátborzongató lárma volt, mintha valami furcsa kórus lenne, amelyben mindenki hamisan énekel.

– Lelőtték az elnököt! – mondta ekkor valaki, mire a többiek is átvették, és egymásnak mondták, vagy inkább kérdezték, hitetlenkedve. – Lelőtték az elnököt?

Merriman Smith, vagyis „Smithie”, a UPI{4} tudósítója megragadta a buszban lévő egyetlen rádiótelefont, és az irodát tárcsázva teli torokból ordította.

– Lövéseket hallottunk. Lelőtték az elnököt!

Ekkorra már Jack Bell, az AP{5} tudósítója is a telefonhoz ugrott, de mivel azt Smithie nem volt hajlandó kiadni a kezéből, ököllel behúzott neki egyet.

A busz ekkor újra elindult, és ment tovább, senki sem tudta, hová. A téren, amin áthaladtak, óriási volt a káosz. Sokan fejvesztve rohantak, menekültek, maguk sem tudták, hová vagy mi elől. Mások levetették magukat a földre, a testükkel védték a kisgyermekeket. A rendőrök a fegyverükkel a kezükben szaladtak a szélrózsa minden irányába, vagy megállva és a fejüket forgatva a környező ablakokat és tetőket pásztázták. Ági hiába nyújtogatta a nyakát, már nem látta sehol az elnöki limuzint. A buszban heves lökdösődés támadt – mindenki látni akarta, mi folyik a téren, hátha abból következtethetnek, mi zajlott itt le másodpercekkel korábban. A legtöbbükben ekkorra már felébredt az újságíróösztön a sokkhatás és az általános tanácstalanság ellenére. Sőt, a versenyszellem is felütötte a fejét – mindenki első akart lenni, a lehető leggyorsabban közölni az általuk képviselt médiummal a hírt. Amiről még nem is tudták pontosan, valójában mi is az. Ági a fejét forgatva Ront kereste, aki átnyúlt a többiek válla fölött, és megfogta a karját.

– Itt vagyok – mondta biztatóan, de a szemében rémület csillogott.

– Hová megyünk? – kérdezte a lány.

– Fogalmam sincs!

Perceken belül ez is kiderült. A Trade Martra vitték őket, ami már nagyon közel volt, és ahová eredetileg is készültek. Ott ekkorra már hallották a szörnyű hírt a lövöldözésről, és általános zűrzavar uralkodott. A virágokkal díszített, fehér abroszos asztalok körül az ünneplőbe öltözött vendégek kisebb csoportokba verődve tárgyalták az eseményeket, legalábbis amennyit azokról tudni lehetett.

Ez pedig nem volt sok…

Ági zilált frizurával és ruhában, arcán űzött kifejezéssel lépett le a buszról, Ronnal a sarkában, aki a nyakába akasztotta nehéz Kodak fényképezőgépét, mintha már nem is lenne mit fotózni.

– Hol van az elnök? – kérdezte Ági az első csoporttól, akik a közelükben álltak. Az elegáns, sötét öltönyös idősebb férfiak egy pillanatig megütközve nézték a rendezetlen külsejű teremtést, mintha azon csodálkoznának, hogyan kerülhetett ide. Majd valaki a csarnok végében álló mikrofonba (amelybe az elnök beszélt volna) bemondta, hogy Kennedy súlyosan megsérült az iménti merényletben, és a közeli Parkland kórházba szállították.

– Parkland kórház! – kiáltotta Ági, és Ron felé fordult. – Gyerünk!

Kirohantak a csarnokból az út szélére, és egyszeriben mindketten megtorpantak. Irány a Parkland kórház! Igen ám… de hogyan és merre? Most jöttek csak rá, hogy ebben az ismeretlen és most igencsak barátságtalannak tűnő városban egyáltalán nem ismerik ki magukat, azt sem tudják, most hol vannak, nemhogy azt, hol lehet a kórház, ahová igyekeznének.

Végül Ági bizonyult talpraesettebbnek, és az arra haladó gépkocsik közül az egyiket leintette. A sofőr csupán némán bólintott, amint meghallotta, hová szeretnének menni.

– Maguk újságírók – jelentette ki magabiztosan. – Hallottam a rádióban, mi történt… Odaviszem magukat, de úgysem fogják beengedni.

– Azt bízza csak ránk! – Ági nyugtalanul fürkészte a környező tájat és az épületeket. Kopár, nyomasztó környék volt, alig néhány fával és modern, sivárnak ható épületekkel. Mint kiderült, ezek közül az egyik, a legnagyobb volt a kórház, ami úgy festett, mint valami erődítmény, amit két ormótlan téglatestből raktak össze.

– Na, itt is vagyunk – az autós kissé távolabb tudott csak megállni a bejárattól, az egyre gyűlő bámészkodók és a rendőrök miatt. – Ez egy különleges nap. Ma engedtem be először a kocsimba egy niggert – szólt még utánuk, mire Ron megtorpant és hátrafordult.

– Hagyd! – Ági megfogta a kollégája karját. Ron vállat vont. Hozzászokott már az ehhez hasonló megjegyzésekhez, különösen itt, ebben a tipikus déli államban, ahol még a polgárháború után száz évvel is élénken éltek az előítéletek. Ennél cifrábbakat is hallott az utóbbi napokban, és mindig bölcsen elengedte a füle mellett. Most valamiért mégis rosszabbul esett…

– Valahogy be kell jutnunk a kórházba. – Ági a homlokát ráncolva nézte az épület bejáratánál kordont képező rendőröket. Igaz, hogy sokan voltak, de látszólag eléggé szervezetlenül próbálták megoldani a kórház lezárását. Itt is ugyanaz a zűrzavar és fejetlenség uralkodott, mint nagyjából mindenütt a városban és talán az egész országban. A bejáratnál amúgy elég nagy volt a jövés-menés. Sokan csak a szájukat tátva tébláboltak, mások fel-alá járkáltak, és már olyanokat is lehetett látni, akik gyászoltak. A környező fáknak támaszkodva vagy egymás vállára borulva sírtak, rémült és pityergő gyerekeket vigasztaltak. Közvetlenül a bejárat mellett ott állt a fekete limuzin, ami így üresen úgy festett, akár egy hatalmas koporsó – Ági beleborzongott a látványba. Ekkor a tömegben mozgolódás támadt. Két katolikus pap szállt ki egy autóból, akiket nyomban újságírók hada rohamozott meg. Ron úgy döntött, itt a megfelelő alkalom, hogy megpróbáljanak besurranni.

– Gyere! – megragadta a lány könyökét, aki szintén igyekezett közel férkőzni az atyákhoz. – Most vagy soha – tette hozzá, és Ági kezét fogva villámgyorsan beiszkolt a tömeget oszlatni próbáló rendőrök háta mögött.

Odabent síri csend és kongó folyosó fogadta őket, ami a kinti zűrzavar után még furcsábbnak és nyomasztóbbnak tűnt.

– Valahol keressünk egy telefont – indítványozta Ági, majd elindult, és sorban megpróbált benyitni az ajtókon. Végül az egyik helyiségben talált egy készüléket, és nyomban tárcsázta Washingtont, a szerkesztőséget. A telefon hosszan kicsengett, de egyelőre senki sem vette föl.

– Mi van már, süketek vagytok? – bosszankodott a lány. – Gyerünk, gyerünk! – suttogta türelmetlenül, és észre sem vette, hogy közben valaki más is belépett a kis helyiségbe.

– Tegye le! – kiáltott rá az illető, és kikapta a kagylót a kezéből. Ági megfordult, és egy vele nagyjából egykorú ápolónővel találta magát szemben. – Mit képzel? – folytatta az ápolónő felháborodottan. – Nem foglalhatja le ezt a vonalat. Segélykérésre tartjuk fent.

Ági a fogai között szitkozódott. Persze, segélykérésre… Hiszen ő is éppen azzal próbálkozik.

– Mindjárt végzek – sziszegte dühösen, és visszavette a kagylót, ami nem is volt egyszerű, ugyanis a fiatal ápolónő némi ellenállást tanúsított. – Most vészhelyzet van, és ilyenkor nem érvényesek a szabályok.

– Maga újságíró? – az ápolónő megvetően elhúzta a száját, mielőtt Ági válaszolhatott volna, mire a lány dühbe gurult.

– Igen, az vagyok! És akkor mi van? Talán leprás vagyok, és nem használhatom a nyamvadt telefonjukat? Mialatt itt veszekszik velem, már régen végeztem volna – visszatette a fülére a kagylót, amiben ekkor már a fővárosi szerkesztőségben tartózkodó egyik kollégája hangját hallotta, aki valószínűleg már egy ideje kitartóan hallózott.

– Itt vagyok – szólt bele Ági. – Az elnököt az imént lelőtték – tért rögtön a lényegre, mivel nem akart több időt elvesztegetni.

– Él még? – kérdezett vissza az újságíró ugyanolyan kurtán, mire Ági egy pillanatig hallgatott. Az igazat megvallva, fogalma sem volt. Tanácstalanul nézett az ápolónőre, aki karba tett kézzel, bosszús arccal várta, hogy végezzen.

– Életben van az elnök? – kérdezte tőle. A fiatal kórházi alkalmazott megrázta a fejét.

– Nem – mondta Ági a telefonba, majd nagyon nyelt. – Nem él – tette hozzá sokkal halkabban.

– Ez biztos? – a kolléga hangja feszült volt, és a lány jól hallotta, hogy a szerkesztőségben óriási a hangzavar. Jó nagy felfordulás lehet ott is! – A rádióban már bemondták, hogy valószínűleg meghalt, de a tévében csak köntörfalaznak. Cronkite{6} már huszonhatodszor mondja el ugyanazt, más szavakkal, de hivatalos értesülése még neki sincs. Te hol vagy tulajdonképpen?

– A kórházban, ahová Kennedyt szállították.

– Micsoda? És ezt csak így mondod? Akkor mi a csudára vársz, derítsd ki, mi a fészkes fene folyik ott, jó?

– Oké, de… – a washingtoni kolléga ekkor letette a telefont, mire Ági maga elé tartotta a kagylót, és anélkül folytatta, hogy a vonal másik végén bárki hallotta volna – …mégis hogyan? – majd ismét az ápolónőhöz fordult. – Maga tudja, mi történt? Hová vitték az elnököt? Tényleg meghalt? – az utolsó kérdésnél önkéntelenül könnyek szöktek a szemébe, és ettől a másik fiatal nő arca is ellágyult.

– Én sem tudok sokat – alig észrevehetőn megvonta a vállát. – Nem láttam, amikor behozták. Állítólag a műtőben van, de úgy hallottam, már haldoklott, mikor ideértek vele. A golyó szétroncsolta a koponyáját.

– Úristen! – Ági a szája elé kapta a kezét, leroskadt egy székre, és zokogni kezdett. Az ápolónő mellé ült, és vigasztalón átkarolta a vállát. A sírás hangjára Ron is bejött a folyosóról, és megállt a lány előtt.

– Hé, bébi, erre most nincs időnk – mondta gyengéden, és a vállára tette a kezét. – Gyere! Most dolgunk van, utána majd bőghetsz.

Ági bólintott, majd egy mélyet sóhajtott, és a kézfejével megtörölte az arcát és az orrát.

– Tessék! – az ápolónő egy tiszta zsebkendőt nyújtott felé.

– Köszönöm! – a lány hálásan pillantott rá, és kifújta az orrát. – Mehetünk! – mondta végül Ronnak, majd felállt, és követte a fotóst vissza a folyosóra.

A kórháznak ez a része teljesen kihaltnak tűnt, bár az ablakokon odakintről behallatszott némi zaj: beszéd, szirénák, motorhang. A két újságíró helyismeret híján találomra bolyongott a folyosón, felmentek egy lépcsőn, majd mivel ott állapotos kismamákkal teli kórtermeket találtak, újra visszamentek. Egy ízben egy fehér köpenyes orvos sietett el mellettük egy idősebb ápoló kíséretében, ám amikor megpróbálták megszólítani, csak a fejét rázta, és a kezével jelezte, hogy most nem alkalmas. Végül ugyanott kötöttek ki, ahonnan elindultak: a kórház bejáratánál. Óriási szerencséjükre azonban a két katolikus pap, akiket nemrég láttak bejönni, éppen ekkor lépett ki az egyik liftből. Mivel a kórház köré eddigre a rendőrök és az FBI szoros kordont vontak, így a riporterek zömmel odakint várták őket. Ági könnyedén lecsaphatott rájuk. Intett Ronnak is, aki nyomban felvette a fényképezőgépét.

– Atyám! – kiáltotta a lány. A fiatalabb pap rendreutasító pillantást vetett rá, az idősebb azonban kedvesen elmosolyodott, és meg is állt.

– Igen, lányom?

Ági nagy levegőt vett.

– Az imént… az utolsó kenetet adták fel Kennedy elnöknek, igaz, atyám?

A pap bólintott.

– Ez azt jelenti… hogy már nem él?

– Én nem vagyok orvos – az idős atya a homlokát ráncolta. – Így nem állíthatom egészen biztosan. De igaz lelkiismerettel mondhatom, hogy szerintem igen. Sajnos szeretett elnökünk halott. Már akkor sem élt, amikor kiszolgáltattuk neki a szentséget.

– Menjünk, Hubert atya! – vágott ekkor közbe a fiatalabb pap, és a kijárat felé intett. – Már várnak minket.

Odakint valóban újságírók és kíváncsiskodók egész hada várta a két atyát, akik percekkel ezelőtt még az elnök betegágyánál álltak.

Vagyis a halálos ágyánál…

Ági lehajtott fejjel álldogált egy darabig a papok távozása után, és csak akkor ocsúdott fel, mikor Ron megérintette a karját.

– Tűnjünk el, mi is, bébi, még mielőtt kidobnak bennünket.

Ági nyomban engedelmeskedett – Ronnak igaza van! A gyászra, sírásra később is lesz idő, most minden másodpercet ki kell használni. Hiszen itt vannak, szinte egy karnyújtásnyira az elnöktől, a first ladytől, életük valószínűleg legnagyobb sztorijának kellős közepén… Csak meg kell találniuk őket.

Az atyák megjelenése miatti felfordulásban észrevétlenül besurrantak a liftbe, majd Ági megnyomta a legfelső emelet gombját.

– Onnan gyalog lejövünk, és minden szinten körülnézünk, rendben?

Ron szó nélkül bólintott, és idegesen csavargatta a fényképezőgépe szíját. Még csak két hónapja dolgozott a Washington Postnál, és ez volt az első „éles” bevetése. Rutinfeladatnak tűnt, ráadásul igen izgalmasnak is – elkísérni Kennedyt Texasba, erre a kampány előtti kampányútra. Méghozzá Agnesszel, aki nemcsak csinos volt, de igazi profi hírében állt, és akinek mindenki fényes jövőt jósolt a szakmában. Most meg… itt téblábolnak egy ismeretlen város kórházában, a haldokló vagy már halott elnököt keresve, és Agnes ráadásul teljesen összeomlott, ami annak ellenére is nyilvánvaló volt, hogy eddig hősiesen tartotta magát, és igyekezett a feladatukra koncentrálni.

A legfelső emelet teljesen kihalt volt – a kórtermekbe nem nyitottak be, mivel Ági szerint, ha itt lenne az elnök, biztosan nagyobb lenne a folyosókon a felfordulás. Egy emelettel lejjebb már valamivel többen voltak, de Ági itt is intett, hogy menjenek tovább, és Ron rábízta magát a lány ösztöneire. A következő emeleten aztán váratlanul egy régi ismerősbe botlottak. Dan Rather, a CBS egyik fiatal riportere, Walter Cronkite New York-i csapatának egyik tagja bukkant fel a lépcsőházban, majd felkapta egy falra rögzített telefon kagylóját, közben pedig egy zsebkendővel a homlokát törölgette.

– Dan! – kiáltott rá Ági, mire Rather felkapta a fejét, de a következő pillanatban el is fordította, és a fal felé fordulva, halkabban igyekezett a telefonba beszélni. Ági és Ron így is hallották.

– Halott. Igen… hivatalos. Abszolút! Walter nyugodtan bemondhatja.

Ági ekkor már szorosan mellé állt, és megragadta a karját.

– Dan! – erővel maga felé fordította a férfit. – Láttad az elnököt? Honnan tudod, hogy…

– Egy orvostól – felelte Dan, és ezúttal a száját törölte meg a zsebkendőjével. – A francba! – tette hozzá váratlanul. – Azt hiszem… többen is voltak a vonalban. Most aztán már mindenki tudja.

Ági háttal a falnak dőlt, és keserűen elnevette magát.

– Hiszen ez a cél, nem? – kérdezte a riportert.

– Nem érted? – Dan csodálkozva nézett rá. – Walter akart lenni az első, aki bemondja. De így megelőznek minket… azt hiszem, a rádiósok voltak, az ABC News. Már a himnuszt is elkezdték játszani.

– Na igen… Még ebből is egy kicseszett versenyt csináltunk, nem igaz?

Ági ezzel hátat fordított a riporternek, és lassan elindult a folyosón. Rather kérdőn nézett Ronra, aki megvonta a vállát.

– Tudod, hogy van ez – magyarázta Dannek. – Totál kiakadt szegény…

Dan nem válaszolt, csak bólintott. Persze, érthető… Ez az átkozott nap mindannyiukat megviseli.

Ron a legközelebbi ablaknál érte utol Ágit, aki vállal a falnak támaszkodva kifelé bámult, az odakint lejátszódó egyre kaotikusabb jeleneteket figyelte. A táskájából remegő kézzel kivett egy szál cigarettát, majd Ron felé fordult.

– Van tüzed?

A férfi a zsebéből elővett egy öngyújtót, és meggyújtotta a lány cigijét. Ági mélyen leszívta a füstöt, és lehunyta a szemét. Az arcán lassan egy könnycsepp gördült végig.

– Hé! – mondta Ron, ma már másodszor, és biztatón megszorította a lány karját. – Tudom, mit érzel. Nekünk, akik személyesen ismerték, még rosszabb. Ne menjünk el innen valahová? Keresünk egy szállodát, kiveszünk neked egy szobát, és ott kicsit összeszedheted magad. Nagyon kiborultál, ne is tagadd…

– Nem tagadom! – Ági elővette a nővértől kapott zsebkendőt, és megint megtörölte a szemét, az arcát. – De nem megyünk innen sehová.

– Még mindig azt hiszed, hogy megtalálhatjuk őt?

– Á! – a lány legyintett. – Nem engednének a közelébe. Különben is… minek? Feltámasztani már nem tudjuk… De akkor is maradunk. Valami biztosan történni fog. Látod ott kint azt a rengeteg újságírót? Muszáj lesz mondaniuk nekik valamit. Figyeld meg, nemsokára összehívnak egy sajtótájékoztatót – ha nem tennék, ezek széttépik őket, akár egy sakálfalka. Arról pedig mi sem maradhatunk le.

Ron helyeslőn bólogatott. Igen, valaminek hamarosan történni kell. Ha az elnök valóban halott, nem halogathatják sokáig a hivatalos bejelentést. Ebben a pillanatban odalent megint nagy tülekedés kezdődött, és a rendőrök gyűrűjében Johnson alelnök bukkant fel a feleségével és a testőreivel.

– Na tessék, az új elnökünk – jegyezte meg Ron. – Ott megy a sleppjével. De hová mennek?

– Minél messzebbre innen, gondolom – Ági megvonta a vállát. – Johnson érdekel most a legkevésbé. Várj csak! Odanézz! Azt hiszem, kezdődik valami – Ron is lenézett, majd egymásra pillantottak. – Gyerünk! – utasította Ági, és mindketten a lift felé rohantak.

Mire leértek, a földszinten már óriási volt a tumultus. Valóban beengedték az újságírókat, és a rendőrök egy nagyobb helyiség felé terelték őket, ami első látásra valami tanterem-féleség lehetett. Biztosan továbbképzéseket tartottak itt az ápolószemélyzetnek. A falon tábla volt, és azzal szemben iskolapadokra emlékeztető ülőalkalmatosságok, amelyeken most a helyi és az országos média képviselői foglaltak helyet. A tábla előtti asztal mögött Malcolm „Mac” Kilduff jelent meg, Kennedy helyettes sajtófőnöke, aki olyan falfehér volt, mintha ő maga is halott lenne. Mindkét kezével az asztalra támaszkodott, és egyáltalán nem igyekezett a fájdalmát leplezni. Láttára a teremben elcsendesedtek az eddig izgatottan mormoló tudósítók, és várták az elkerülhetetlen rossz hírt. Macnek talán el sem kellett volna mondania, hiszen látták rajta… mégis megtette, verejtékezve, könnyezve, kissé akadozva és láthatóan még mindig hitetlenkedve.

– John F. Kennedy meghalt, közép-amerikai idő szerint körülbelül egy órakor, ma, itt Dallasban. A koponyáját ért lövés okozta a halálát. Egyelőre több információm nincs az elnök elleni merénylettel kapcsolatban.

Miután ezt elmondta, azonnal záporozni kezdtek a kérdések – bár nem a szokásos vehemenciával, mivel a helyszín és a körülmények még ezekre a máskor valóban kiéhezett sakálfalkára emlékeztető gátlástalan sajtómunkásokra is hatással voltak – a merénylővel és a tragédia többi résztvevőjével kapcsolatban. Mindenkit megnyugtatott, hogy Mrs. Kennedy nem sérült meg, Connally kormányzót is lövések érték, de a körülményekhez képest jól volt, és hogy az alelnököt sem találta el a merénylő. Johnson alelnök felől többen is érdeklődtek, hol van most, hová ment, és beszélhetnének-e vele. Kilduff ezeket a kérdéseket többéves rutinnal még most is könnyedén hárította: biztonsági okokból nem mondhat semmit az alelnök tartózkodási helyéről és terveiről. Annyit még elárult, hogy a first lady hamarosan visszatér Washingtonba, és Johnson alelnök eskütételére is mielőbb sor kerül – noha azt is bejelentette, hogy azon előreláthatólag az újságírók nem vehetnek majd részt.

Végezetül azt javasolta nekik, hogy egyelőre maradjanak itt a kórházban, és mihelyt valami új információja lesz, haladéktalanul közölni fogja velük.

Ron a rögtönzött sajtótájékoztató alatt mindvégig kattintgatta a fényképezőgépét, Ági pedig a jegyzetfüzetével az ölében ült, habár egyetlen szót sem írt le abból, amit Mac elmondott.

Minek? Úgyis emlékezni fog minden egyes szavára.

Ron képeit pedig nyilván címlapon fogják hozni, talán már a holnapi számban. Ezzel a fotós is tisztában volt, így igyekezett minél több felvételt készíteni, hogy könnyen ki tudják belőlük válogatni a legjobban sikerülteket. Nem is annyira a jelen újságolvasói jártak a fejében, miközben fényképezett, hanem inkább valami homályos utókor, azok a leszármazottaik, akik talán még meg sem születtek, de egy szép napon a történelemórákon tanulni fognak erről a napról, ami visszavonhatatlanul megváltoztatta Amerikát.

• • •

Pine Creek, New York állam, 1963. november vége

Julcsi melegítőben és vastag zokniban kuporgott a tévé előtti kanapén, és a kezében egy bögre forró teát forgatott – várta, hogy kihűljön annyira, hogy meg tudja inni. A televízió műsorát már napok óta magától értetődőn a merénylettel kapcsolatos híradások uralták. Mutattak felvételt Johnson alelnök, azaz most már elnök eskütételéről, a feleségével és Jackie-vel az oldalán, majd az elnöki koporsó megérkezéséről a Washington közelében lévő katonai repülőtérre. Másnap már a merénylő arcát is megismerhették – a lány elámult, milyen jelentéktelennek és ártalmatlannak látszó fickó ez a Lee Harvey Oswald, akinek a nevét az egész világ órák alatt megismerte. Talán ez is volt a célja… Amúgy meggyőződéses kommunista volt, a Szovjetunióban is élt egy ideig, és Castro kubai elnök hívének vallotta magát. Éppen emiatt nem zárták ki azt sem, hogy valami nagyszabású nemzetközi összeesküvés keretében oltották ki Kennedy életét. Valahogy elképzelhetetlen volt, hogy ez a kis vizesnyolcas Oswald egyes-egyedül képes lett volna elkövetni egy ilyen, történelmet fordító tettet.

Jelen állás szerint azonban egyedül őt vádolták. Julcsi óvatosan szürcsölte a teáját, miközben a fickó arcát fürkészte, ahogyan a rendőrök és újságírók gyűrűjében a rendőrségről a börtönbe kísérték. A szeme alatti kék foltot bámulta, amit – állítása szerint – akkor szerzett, mikor elfogták. Egy rendőr megütötte. Valószínűleg legszívesebben lelőtték volna, de ezt természetesen nem tehették. Bíróság elé kellett állítani, kihallgatni, szembesíteni azzal, amit tett…

Ebben a pillanatban Julcsi ijedtében az ölébe öntötte a teát, majd felpattant, és közelebb lépett a televízióhoz. Hitetlenkedve meredt a képernyőre. Ez nem lehet igaz! – hüledezett. – Nem történhet meg már megint!

Márpedig megtörtént, méghozzá a szeme láttára: Oswaldot, Kennedy merénylőjét is lelőtte valaki, élő tévéadásban, több millió néző előtt.

– Úristen – motyogta a lány. – Mi folyik itt?

A tévében látszott, milyen iszonyú felfordulás és hangzavar követte ezt az újabb merényletet, de néhány másodperc múlva lekeverték a képet. Julcsi bosszankodva fújt egyet, majd elkeseredetten nézett végig magán – most kénytelen lesz átöltözni. Jó lenne valakivel kibeszélni azt, aminek az imént szemtanúja volt, de tegnapelőtt óta egyedül lézengett a házban. Ede bácsi Kennedy halálának a napján agyvérzést kapott, és sürgősen kórházba szállították. Azóta megműtötték, kicsit jobban lett, az élete már nem volt veszélyben, de arról szó sem lehetett, hogy egyhamar hazaengedjék. A fél oldala teljesen lebénult, és egyelőre beszélni sem tudott – habár a lányt azzal biztatták, hogy ez idővel javulni fog. Most még abban sem volt biztos, hogy a bácsi felismerte őt, amikor az ágya mellé állt. Olyan furcsán zavaros volt a tekintete, és érthetetlenül motyogott, mintha valamit feltétlenül közölni szeretett volna, de többé már nem volt rá képes.

Az egyik nővér ma délelőtt a folyosón félrevonta őt, és megkérdezte, van-e otthon valaki, aki támasza lehetne. Mikor Julcsi közölte, hogy egyedül lakik a bácsival, azt tanácsolta, hogy próbáljon valakitől segítséget kérni, mire Ede bácsit hazaengedik. Nagy szüksége lesz rá.

Julcsi éppen ezen töprengett, amikor a tévében megjelent Oswald, akit most – lám, milyen a sors! – szintén meglőttek. Most azt is bemondták, hogy ugyanoda szállították, mint pár órával előtte Kennedyt, a Parkland kórházba, és hogy még nem halt meg, de hajszálon függ az élete.

Micsoda időket élünk – gondolta a lány, miközben lehúzta a teával eláztatott nadrágját. – Élőben nézhetjük a történelmet ebben a villogó dobozban. Nos, én a magam részéről jól meglennék nélküle. Ede bácsinak annak idején mégis igaza volt. Ez a készülék teljesen felforgatja az életünket.

Ebben a pillanatban csöngettek. Julcsi sebtiben felrántotta Szidi néni egyik régi, kopott melegítőnadrágját, és kinyitotta az ajtót. Árpi állt a bejárati lépcső tetején, kezében egy kartondobozzal, arcán pedig azzal a kissé bárgyú vigyorral, ami akkor volt rá jellemző, ha valami miatt zavarban volt.

– Hű, de csinos vagy – mondta végül némi gúnnyal, miután Julcsi intett neki, hogy jöjjön be.

– Nem bálba készültem – felelte a lány. – És nem is vártam vendégeket – tette hozzá, majd jelentőségteljes pillantást vetett a fiúra, de az láthatólag nem vette a lapot.  – Az előbb magamra öntöttem a teát – magyarázta, majd megvonta a vállát. – Magamra húztam azt, ami először a kezembe akadt. És te? Mi szél hozott? Láttad, mi történt az előbb?

Ám Árpi mintha meg sem hallotta volna, a dobozzal piszmogott, és látszott rajta, hogy nem igazán tudja, hogyan kezdje el a mondanivalóját. Végül felemelte a fejét, és körülnézett.

–  Hova tehetem le ezt? – a fejével a viharvert kartondoboz felé intett.

– Nem tudom… attól függ, mi van benne – Julcsi gyanakodva méregette a dobozt, amiben eredetileg valami elektromos eszköz, talán rádió vagy lemezjátszó lehetett.

– Majd meglátod – felelte Árpi, majd zavartan krákogott. – Inkább a konyhába vinném, jó? – ezzel el is indult, Julcsival a nyomában, aki egyre idegesebb volt. Mit talált ki Árpi már megint? Rosszat sejtett, de arra nem számított, ami a következő pillanatban a szeme elé tárult.

– Te atyaúristen! – kiáltott.

Miután Árpi óvatosan a földre helyezte a dobozt, abból egy kiskutya feje bukkant ki. Némi segítséggel ki is evickélt a kartonból, majd a lehető legnagyobb természetességgel a konyha közepére pisilt.

– Hoppá – mondta Árpi, majd bocsánatkérőn a lányra nézett. – Mindjárt feltörlöm.

– Hogy kerül ez ide? – Julcsi hitetlenkedve nézte a csetlő-botló jószágot. – Egyáltalán… mi ez?

– Egy mopsz. Pontosabban egy kölyök mopsz. Tízhetes.

– És…

– És mi? Eredetileg egy családhoz került, akik azonban nem tudják megtartani. Nem jött ki a macskájukkal. A bolt előtti hirdetőtáblán olvastam, hogy elajándékozzák, és elmentem érte. Gondoltam… örülni fogsz neki.

– Ezt nem hiszem el! – Julcsi tajtékzott. – Képes voltál idehozni egy kutyakölyköt? Nincs elég bajom? Azok után, ami Ede bácsival történt? Tudod, hogy nem bír lábra állni, sőt egyelőre beszélni sem tud, mint ahogy egyedül enni-inni sem. Már előre félek tőle, mi lesz, ha hazahozzák… Erre te fogod magad, és beállítasz egy kutyakölyökkel?

Árpi nem válaszolt – mindketten a kiskutyát nézték, aki miután körbeszimatolt a konyhában, egyszer csak minden átmenet nélkül a mellső lábára hajtotta a fejét, és elaludt. Julcsi elkeseredetten sóhajtott. Most meg mitévő legyen? A kutyus elbűvölő volt, ezt kár lenne tagadni… Ráncos pofikája volt, hatalmas gombszeme és pici turcsi orra. Eszébe jutott, amikor még otthon, Budapesten egy osztálytársa kapott kiskutyát, és ő utána hónapokig rágta a szülei fülét, hogy nekik is legyen kutyájuk. Ám ez ellen a család többi tagja egy emberként tiltakozott – Gitta inkább kiscicát szeretett volna, mire Julcsi indítványozta, hogy akkor legyen mindkettő. Végül Apus zárta rövidre a témát azzal, hogy ha egy szép napon kertes házban fognak lakni, akár még lovuk is lehet, ám addig csak legfeljebb aranyhalat enged be a lakásba.

Ó, ha akkor lehetett volna egy ilyen kutyusa!

– Ha gondolod, elviszem – szólalt meg végül Árpi, de a lány lepisszegte.

– Csönd legyen, felébreszted. Tényleg… nem fog megfázni itt, a hideg kövön? Várj csak! Hozok neki egy pokrócot. Addig töröld fel a pisit!

Beszaladt a nappaliba, és a kanapéról elvette a plédet, amivel eddig ő takarózott. Összehajtogatta, majd letette a földre, és óvatosan felemelte a kiskutyát. Az nem ébredt fel, de félálomban nyújtózkodott, és ásított egy nagyot.

– Ó, nézd már! – a lány kuncogott. – Mint egy bébi… de hiszen az is. Van neve? – fordult Árpi felé.

– Igen. Az előző gazdái Pumpkinnak{7} hívták, de nem hiszem, hogy már hallgatott rá. Túl kicsi még. Bárminek elnevezheted.

– A Pumpkin jó lesz. Illik hozzá.

– Akkor… megtartod? – Árpi a kutya fölött a lány szemébe nézett.

– Hát… azt hiszem. Egyelőre! Legalábbis amíg nem találunk rendes gazdát neki.

Árpi felállt, és elvigyorodott.

– Nekem te igazán rendes gazdának tűnsz. Tudtam, hogy így lesz – tette még hozzá kissé önelégülten.

– Na, menj a csudába! De komolyan… Julcsi is felállt, és a konyhaszekrénynek dőlt. – Azt sem tudom, mit adjak neki enni. De ezt még megoldom… viszont mi lesz Ede bácsival?

– Ede bácsi most még kórházban van, és amikor hazajön, ő is örülni fog a kiskutyának, meglátod. Ami pedig azt illeti, hogy hogyan fogsz velük egyedül boldogulni, a válaszom az, hogy sehogy. Ugyanis nem leszel egyedül. Attilával megegyeztünk, hogy felváltva mindennap eljövünk hozzátok, és amiben kell, segítünk. De édesanyám is megígérte, hogy rá is számíthatsz, ráadásul ő egész nap itthon van. Nem vagy egyedül, Julie. Már csak azért sem, mivel Pumpkin itt van veled.

Julcsi elmosolyodott. Tiszta hülye ez az Árpi… De igaza van! Ede bácsit ismerve biztosan örülni fog a kutyusnak… már ha egyáltalán rendbe jön annyira, hogy örülni tudjon neki.

– Na, jól van – mondta. – Akkor a kutyakérdés ezzel letudva, ugye? Amúgy köszönöm szépen… mármint azt, hogy felajánljátok a segítségeteket. De tényleg nem hallottad, mi történt?

– Már megint történt valami?

– Lelőtték Oswaldot.

– Micsoda? – Árpi elsápadt. – A merénylőt? Ki tette?

– Azt nem tudom – Julcsi vállat vont. – Egy idősebb pasas… végignéztem az egészet, a tévében mutatták. Aztán megérkeztél a dobozoddal, úgyhogy többet nem tudok.

– Ez elképesztő! Mi folyik itt?

– Én is ezt kérdeztem magamtól. De nem tudok rá válaszolni. Mikor idejöttem, Amerika egy békés, boldog helynek tűnt. Most meg…

– Hát igen – Árpi leült a konyhaasztalhoz. – Pár nap alatt mintha minden összeomlott volna, nem igaz? Pont ezért mondtam, hogy most már értem, mit érezhettetek ötvenhatban. De egyúttal fura érzés is volt. Neked elmondom, miért, de ne áruld el senkinek, jó?

Julcsi bólintott.

– Én nem különösebben kedveltem Kennedyt – vágott bele Árpi. – Nem kell magyaráznom, miért. Bevallom, Irina halálakor még az is megfordult a fejemben, hogy legszívesebben megölném.

A lány felkapta a fejét. Nocsak, Igor ugyanezt mondta – jutott eszébe. Bármelyik megcsalt férj vagy szerelmes megtehette volna. Mégis, az a kis kommunista nímand tette meg. Most meg őt is eltették láb alól…

– Ennek ellenére – folytatta a fiatalember –, amikor meghallottam, hogy lelőtték, úgy éreztem, mintha bennem is meghalt volna valami. Azóta nem is tudok napirendre térni efölött – Árpi a homlokát ráncolta, és látszott rajta, hogy valóban mélyen megrázták az események. – Valami ürességet érzek, de egyúttal fáj is. Mintha egy családtagomat veszítettem volna el – keserűn nevetett, majd megcsóválta a fejét. – Tiszta hülyeség, mi? Ráadásul megőrülök, hogy még mindig semmi hírem nincs Ágiról.

– Ne aggódj, biztosan csak az óriási felfordulás miatt nem jelentkezett. Képzelheted, mi lehet most a szerkesztőségben! Azt se tudják, hol áll a fejük. Ráadásul holnap lesz az elnök temetése. Nyilván ő is arra készül most – Julcsi nagyot nyelt, és nem folytatta. Az igazat megvallva ő is borzasztóan aggódott Ágiért, és most csak azt ismételte el Árpinak, amivel saját magát igyekezett megnyugtatni.

– Azért felhívhatott volna… na, mindegy! – Árpi felállt az asztaltól. – Akkor… vigyázz a kutyusra. Ja, igen – a kabátja zsebéből kihúzott egy papírzacskót. – Ideadták a tápot, amivel eddig etették. Vacsorára elég lesz, de holnap hozok még neki.

– Á, ne fáradj! Itt a közelben, a benzinkútnál lehet kutyaeledelt kapni. Majd én veszek neki. Úgyis be kell mennem a kórházba Ede bácsihoz.

– Szívesen beviszlek – ajánlkozott Árpi.

– Rendben van, de… te inkább még ne gyere be hozzá. Nem szeretném, ha úgy látnád.

– Oké – Árpi bólintott. – Pumpkint meg addig zárd be a konyhába. Itt könnyebb felmosni a követ, ha megint produkál valamit.

– Ó, hogy az a… – Julcsi égnek emelte a szemét. – Más sem hiányzott, tényleg. Na, induljunk!

Magára kapta a kabátját, de mielőtt becsukta volna a konyhaajtót, egy utolsó pillantást vetett a még mindig békésen szundikáló kiskutyára.

Másnap még az eddigieknél is hidegebb nap virradt Pine Creekre, és az ólomszínű felhőkből már kora reggel hópelyhek kezdtek szállingózni, amelyek aztán úgy fél órán belül sűrű hóeséssé változtak. Ebben az évben ez volt az első komoly havazás, és habár ezen a környéken hozzá voltak szokva a kemény és hosszú telekhez, valamint a vastag hótakarókhoz, az első hóesésnél egy kicsit mindig megállt az élet a kisvárosban. Julcsi reggel megetette, megitatta Pumpkint, kicsit játszott vele, majd felöltözött, magára terítette Szidi néni egyik vastag vállkendőjét, és kiment havat lapátolni. Úgy negyedóra múlva azonban rájött, hogy hiábavaló az erőfeszítése; a hó, amit eltakarított, perceken belül újra belepte a járdát. Megállt, és végignézett a teljesen néptelen Wood Streeten – így a boltot sem lesz érdemes kinyitni, noha már harmadik napja, a merénylet és az Ede bácsival történtek óta, zárva tartottak. Ám ha ez az időjárás kitart, biztos, hogy a kutya sem fog arrafelé tévedni…

Igaz is, kutya! Vajon kihozhatom Pumpkint egy kicsit a hóba hancúrozni? Á, túl kicsi még, megfázna… Akkor vigyek be neki egy kis havat?

Miközben ezen töprengett, észre sem vette, hogy már nincs egyedül a behavazott utcában. Csak akkor rezzent össze, mikor valaki közvetlen közelről ráköszönt.

– Szia!

Julcsi megfordult, majd elkiáltotta magát.

– Úristen, Ági! – a másik lány nyakába ugrott, és úgy szorította, hogy Ági alig tudta lefejteni magáról.

– Na, jól van, még a végén megfojtasz – mondta némileg meghatódva. – Menjünk be, oké? Elegem van ebből az ítéletidőből.

Odabent az előszobában aztán mindketten lerázták magukról a havat, majd bementek a konyhába.

– Főzök teát – mondta Julcsi –, te pedig ülj le, és mondj el mindent! Már úgy aggódtunk érted – tette hozzá halkabban, és szemrehányón nézett a barátnőjére.

– Igen, tudom, a bátyám már jól megmosta a fejem. Ő noszogatott, hogy azonnal jöjjek át… Hát ez meg micsoda? – Ági hirtelen lehajolt, majd Pumpkinnal a kezében ült fel újra. – De cuki! – elnevette magát, ahogy a kutyus megpróbált beleharapni az ujjába. – Hé, te kis vadállat! Nézd már… micsoda véreb. Honnan szerezted?

– Árpi hozta. Először azt hittem, kidobom vele együtt, de aztán… Nos, láthatod, nem lehet ellenállni neki. Pumpkin a neve.

– Édes pofa! Azért el kell ismerned, Árpinak néha vannak jó húzásai.

– Igen, de… arról volt szó, elmondod, mi volt Dallasban.

– Persze – Ági az ölébe vette a kutyát, és elkomolyodva nézett a másik lányra. Julcsi csak most látta, milyen borzasztó állapotban van. A haja csapzott volt, az arca sápadt, a szeme kivörösödött és bedagadt a sírástól. – Elmondom, de nem most. Ne haragudj, nem tudok róla beszélni. Még nem. Különben újra elbőgöm magam. Idefelé a vonatom végig sírtam… de nem voltam egyedül. Legalább most senki nem bámult, hogy mi bajom van, ugyanis mindenki tisztában volt vele, miért vagyok kiborulva.

– Örülök, hogy hazajöttél – Julcsi eléje tette a bögre teát. – Azt hittem, Washingtonban maradsz, legalább holnapig. Hogy ma részt veszel a temetésen…

Ági sóhajtott, majd belekortyolt a teába.

– Úgy volt, hogy maradok – mondta végül. – 23-án hajnalban értünk vissza Dallasból. Szörnyű volt! Azóta is… olyan az egész város, mint egy rémálom. Esik az eső, mindenhol síró emberek, a zászlók félárbócra engedve, gyászos zene szól… Á, nem bírtam ott tovább egy percig sem. Éjszaka vonatra szálltam, és kora reggel már itthon voltam. Itt meg a hó zuhog, de valahogy ez jót tett a lelkemnek. Kicsit sajnálom, hogy nem vagyok ott a temetésen, de mindent együttvéve nem bánom, hogy hazajöttem.

– Ne nézzünk bele? A tévé biztosan közvetíti.

Julcsi arra számított, hogy Ági visszautasítja az ötletet, ám a másik lány rövid gondolkodás után bólintott.

– Jó, nézzük meg. Az országos csatornák biztosan mind ott vannak.

Az NBC műsorára kapcsoltak, amit Julcsi eddig is nézett, és követni kezdték a már órák óta tartó élő közvetítést. Washingtonban, úgy tűnt, mostanra elállt az eső. Szép tiszta, bár hideg idő volt, így rengeteg gyászoló gyűlt össze a városban. Sokan hosszú órákig álltak sorban a Capitoliumnál, hogy leróják kegyeletüket a halott elnök koporsója előtt.

Kennedy teste zárt koporsóban pihent, amit a csillagsávos lobogóval fedtek le. Körülötte katonák álltak díszőrséget, ők fogadták a kupolateremben lassan hömpölygő tömeget. Innen aztán egy ágyútalpra helyezve vitték tovább, végig a tágas Pennsylvania Avenue-n. Előtte széles menetoszlopokban díszegyenruhás katonák, a zenekar és dobosok vonultak. A koporsó elé hét fehér paripa volt fogva, mögötte az elnök zászlaját vitte egy tengerészgyalogos, utánuk pedig egy ficánkoló fekete mént vezettek, lovas nélkül. A narrátor szerint ez egy régi hagyomány volt – az elesett hősök temetésén szerepelt ilyen ló, és most Kennedy búcsúztatására szándékosan egy temperamentumos, tüzes jószágot választottak, aki egyfolytában táncolt, és a kantárt rángatta. Ezt azzal indokolták, hogy az élete teljében eltávozott államférfi kárba veszett tetterejét szerették volna szimbolizálni. Az állat egyébként a Black Jack névre hallgatott, amit Julcsi már önmagában hátborzongatónak talált, de ezt a véleményét inkább megtartotta magának. Mögöttük haladtak a fekete limuzinok, amelyek az elhunyt családtagjait és a temetésre érkezett külföldi méltóságokat, államfőket szállították. Valóban minden tekintetben királyi temetés volt ez, ahogyan azt már előző nap a híradásokban megjósolták.

A menet elindulásakor még meglepően élénk, pattogós katonai indulókat játszottak, utána Chopin komor gyászindulója csendült fel, végezetül pedig, ahogyan haladtak, egy idő után már csak a gyászos, monoton dobpergést lehetett hallani.

– Á, ez szörnyű, kapcsolj át máshová, kérlek – mondta Ági, aki láthatóan újra teljesen kikészült a közvetítés hatására, és egész testében reszketett. – Nézni sem bírom, még a tévében sem.

– Máshol is ezt adják… Na jó, inkább kikapcsolom – miután megtette, Julcsi a barátnője felé fordult. Ági az előbb magával hozta Pumpkint is, akinek sejtelme sem volt, milyen sötét nap virradt a nemzetre, így elégedetten hanyatt feküdt a lány ölében, és behunyt szemmel élvezte, hogy a hasát vakargatják.

– Szegény Jackie! – jegyezte meg Julcsi halkan. – Hogy tudja ezt végigcsinálni?

– Mit tudom én! – Ági megvonta a vállát. – Szerencsére nem nekem kell… Én biztosan nem bírnám.

– Dehogyisnem! – Julcsi hangja határozottan csengett. – Stramm lány vagy te is. Ha arról lenne szó, te is helytállnál, éppen úgy, mint a first lady. Tényleg… most már nem is ő az. Én nem is tudom, Johnson feleségét hogy hívják.

– Lady Bird{8} – Ági halványan elmosolyodott. – Ne röhögj, tényleg így hívják. A szülei jól elintézték őt egy életre, mi?

Julcsi nevetett, már csak azért is, mivel a barátnője most végre kezdett hasonlítani a régi Ágira.

– First lady Bird. Oké… kérsz még egy teát? Vagy nem ennél valamit? Megnézem, mi van a hűtőben, és összeütök valami ebédet.

– Nem, köszi, mennem kell. Még ki sem csomagoltam otthon. Egypár nap szabadságot kértem, így most nem kell visszarohannom. Később még benézek.

Letette Pumpkint a szőnyegre, és elment. Julcsi egy darabig elgondolkodva nézett utána, majd felnyalábolta a kiskutyát, és mindketten kimentek a konyhába.

– Na, gyere, biztosan te is éhes vagy. Tudod, mit? Most örülök neki, hogy itt vagy. Segítettél elterelni Ági figyelmét a fájdalmáról…

Ekkor elhallgatott, és egy pillanatra megtorpant. Szegény Ági! Most látszott csak, mennyire szerette azt az embert. Aki talán nem is volt méltó a szerelmére…

Mindenesetre mostantól John F. Kennedy már a történelem része volt, és az utókor fogja eldönteni, miként emlékeznek majd rá. Valószínűleg jó szívvel… Miért is ne? Végül jó, rátermett elnöknek bizonyult, és rendkívül népszerű is volt – ez abból is látszott, milyen sokan rótták le kegyeletüket a koporsójánál, és valódi, őszinte könnyekkel siratták. Lám, még az ő szíve is hogy sajog. Árpinak igaza volt; egy kicsit olyan, mintha az egyik családtagjukat veszítették volna el.

Az ő esetükben pedig ez – furcsa módon – hatványozottan igaz is volt.

• • •

Pine Creek, 1963. december eleje

Ede bácsit december másodikán, egy hétfői napon engedték haza a kórházból. Ekkorra a november végén leesett havat már ellapátolták az utakról és a járdákról, de a hideg idő miatt nem olvadt el, így igazi téli hangulat uralkodott a kisvárosban. A bácsi Árpi kocsijában a hátsó ülésről úgy bámulta az utcákat és a házakat, mintha életében először járna Pine Creekben. Fájó volt ezt látni, habár az utóbbi napokban azért rohamosan javult az állapota – ezért is engedték haza. Julcsi most hálát adott az égieknek, hogy Szidi néni halála után nem ajándékozták el rögtön a tolószékét, ahogyan tervezték. Most jó hasznát fogják venni. Reggel le is porolta, kicserélte benne a párnát és a takarókat, és Attila segítségével levitte az emeletről, a hálószobából, ahol azóta állt az ablak mellett, amióta a néni hirtelen eltávozott közülük. Ede bácsi orvosa azért optimista volt – elmondta, hogy a bácsi ugyan már sohasem lesz olyan, mint régen volt, de idővel újra tud majd rendesen beszélni és járni is. Addig viszont nagyon sok türelemre és odaadó ápolásra lesz szüksége.

Julcsi tartott tőle, hogy nem fogja egyedül bírni ezt a terhet, annak ellenére, hogy Árpi és Attila azóta többször is biztosították, hogy bármikor számíthat rájuk. Igen ám, de nem ők lesznek a bácsival éjjel-nappal egy fedél alatt. Az orvos és a nővérek is azt javasolták, hogy keressen professzionális segítséget, egy hivatásos ápolót vagy ápolónőt, aki akár naponta eljárna hozzájuk.

Igen, ez nagyszerű megoldás lenne, de vajon megengedhetnek maguknak ilyesmit?

Aztán úgy hozta a sors, hogy pár nap múlva ez a kérdés is megoldódott.

Julcsi egyik délelőtt Attilára bízta a bácsit, aki különben békésen szunyókált a kanapén ülve a televízió előtt. Ezért csak arra kérte, hogy figyeljen oda rá, meg a húslevesre is, amit felrakott, és próbálja kicsit lefárasztani az örökmozgó Pumpkint, mire hazaér. A városközpontba igyekezett, a bankba, ahol a bácsiék a számlájukat vezették. Szüksége volt készpénzre a háztartási beszerzésekhez, és ahhoz is, hogy újra ki tudja nyitni a boltot. A kasszában ugyan volt pénz, de nem sok – az utóbbi időben, a karácsonyi roham előtt és a tragikus események hatására nem volt túl sok vevőjük. Azonkívül megtanulta Ede bácsitól, hogy a kasszában lévő pénzt nem használhatják magáncélra, semmilyen körülmények között.

A bankban aztán alaposan meglepődött. Ede bácsiéknak sokkal több megtakarított pénzük volt, mint amennyit valaha is el tudott volna képzelni. Nem voltak ugyan milliomosok, de a csaknem százötvenezer dollár még így is mellbevágóan nagy összeg volt a lánynak, és hosszú pillanatokig meg sem tudott szólalni, amikor a tisztviselő letette elé a számlakivonatot.

– Látom, meglepődött, kisasszony – köszörülte meg a torkát a férfi. – Nos, igen… Abonyiék még az ideköltözésük idején helyezték el nálunk ezt a nagyobb összeget. Állítólag valami családi örökség maradványa, a megboldogult Mrs. Abonyi részéről, amit még Európából mentettek ki ide magukkal.

A Beleznay-vagyon maradéka lehet – gondolta Julcsi elszoruló szívvel. Akkor hát nekem is van némi közöm hozzá… Mindenesetre ezek után nem lesz gond ápolónőt fogadni Ede bácsi mellé.

Egyelőre kivett kétezer dollárt, aláírta a papírokat, és miközben hazafelé sétált a friss hótól síkos utcákon, azon gondolkodott, vajon a bácsiék (és valószínűleg főleg Szidi néni) miért spóroltak ennyire, mire tartogatták ezt a vagyont. Talán öreg napjaikra? De hiszen elég öregek voltak már, amikor megérkezett hozzájuk… Igen, nyilván az itteni házat és a boltot is abból a pénzből tudták megvenni. Ám sokkal jobban, fényűzőbben is élhettek volna a maradékból, ha akarnak.

De bizonyára nem akartak. Végtére is mindenük megvolt! Mi egyébre költötték volna? Utazásra? Szidi néni nem könnyen mozdult ki, érthető okokból, és Ede bácsi sem volt soha az a kalandor típus.

Lehetséges, hogy arra számítottak, egy szép napon még hazaköltözhetnek Magyarországra? Igen, biztosan arra tartogatták a pénzt. Sajnos ez az álom az ő esetükben már soha nem válhat valóra.

Julcsi el is határozta, hogy ha Ede bácsi jobban lesz, meg is kérdezi tőle, mi volt a szándékuk ezzel a tetemes összeggel. Addig is… mielőbb találni kell valakit mellé. Úgy döntött, hogy előbb hazamegy megnézni, mi a helyzet, majd ebéd után ellátogat a kórházba, és megkérdezi, tudnának-e ajánlani egy hozzáértő és türelmes ápolót.

Otthon aztán újabb kellemes meglepetés várta; Ági nézett be hozzájuk. Elmondása szerint csak Ede bácsit szerette volna látni, de ha már ott volt, segített Attilának az ebéd befejezésében, és mindketten eljátszottak Pumpkinnal. Mikor Julcsi belépett, éppen a konyha közepén guggoltak, és a kutyával incselkedtek, aki viccesen morogva kapkodott a kezük után.

– Á, szia! – nevetett Ági, mikor meglátta a barátnőjét. – Mondtam én, hogy ez egy véreb. Meglátod, ha megnő, senki sem mer majd tőle belépni a házba!

– Azt remélem is! – felelte Julcsi kissé mogorván. Maga sem tudta, miért, de egyszeriben rosszkedve lett a szeme elé táruló meghitt jelenettől. Mióta Ági hazaérkezett Washingtonból, egyre több időt töltött Attilával. Állítólag azért, hogy végre elkészítse vele a régóta tervezett riportját. De Julcsi úgy érezte, valami más is lehet a hirtelen érdeklődése mögött. Ági talán még maga sem vette észre, de Attila nyilván tetszik neki, és ez az érzés minden jel szerint kölcsönös.

Csak nem vagyok féltékeny? Attilára? Hogy jövök én ahhoz? Azért, mert valaha a nővérem vőlegénye volt?

Na, de lehetséges, hogy még most is az. Ha Gitta mégsem halt meg…

– Nos, mi volt a bankban? – kérdezte ekkor Attila, mire a lány felocsúdott.

– Ja, a bankban… Vettem ki egy kis pénzt. Azt hiszem, egy darabig elég lesz. Meg is próbálom még ma elintézni az ápolót.

– Ez remek hír! – Attila rámosolygott, amitől a lánynak ismét elfacsarodott a szíve. Újra a józsefvárosi lakás kicsi konyhájában érezte magát, még a húsleves illata is mintha ugyanolyan lett volna. Attila pedig éppen színházba indult Gittával, aki az alkalomra alaposan kicsípte magát, és órákig csavarta, sütötte és fésülte aranyszőke haját, hogy az újságból ellesett frizurát tökéletesen leutánozza. Az emlékektől könnybe lábadt a szeme, ezért gyorsan elfordította a fejét.

– Ede bácsi jól van?

– Még mindig a kanapén szunyókál. Felébresszük? Mindjárt készen van az ebéd.

– Majd én felébresztem. Velünk ebédeltek?

– Nekem sajnos mennem kell – Attila az órájára pillantott. – Már így is késésben vagyok. A december mindig nagyon hajtós időszak a szállodában, még a nyári hónapokkal is vetekszik.

– Igen, Árpit is alig látjuk – jegyezte meg Ági, majd Julcsira pillantott. – Én itt maradhatok veletek, ha gondolod. Egyelőre semmi dolgom nincs, csak januárban utazom vissza Washingtonba.

Julcsi bólintott, majd bement a szobába Ede bácsiért. Miután felébresztette, segített neki beszállni a kerekesszékbe, és kitolta őt a konyhába. Pumpkin nyomban odaszaladt hozzájuk, és üdvözlés gyanánt felágaskodva a bácsi lábszárára támaszkodott, hízelegve egy kis simogatásért. A bácsi elmosolyodott, a lebénult arca miatt furcsán, féloldalasan, és lehajolt hozzá.

– Kiskutya! – suttogta alig hallhatóan.

– Látod, mondtam én, hogy örülni fog neki! – mondta Ági Julcsira kacsintva, aki azonban komoly maradt.

Ezután szótlanul megterítettek, és Julcsi lassan kanalazni kezdte a levest Ede bácsi szájába. Miután végeztek, szalvétával megtörölte a száját és az állát, majd közelebb húzta a második fogást: mákos tésztát, ami mindig is a bácsi egyik kedvence volt. Ám most megrázta a fejét.

– Nem kérsz? – kérdezte a lány. Újabb fejrázás volt a válasz.

– Akkor majd később? – Ede bácsi bólogatott, de már nem olyan határozottan, mint az előbb.

– Jó – Julcsi sóhajtott. – Legalább levest ettél. Szeretnél visszamenni tévézni? Vagy a rádiót kapcsoljam be?

– Jó lesz – felelte a bácsi, ám a válaszából nem igazán derült ki, melyiket is szeretné. Julcsi visszatolta őt a nappaliba, és bekapcsolta a tévét, amiben éppen elkezdődött egy műveltségi vetélkedő, amit annak idején Szidi néni nagyon szeretett, és ha tehette, soha nem hagyta ki. Ede bácsi azonban nem nézte, hátradőlt a székben, és lehunyta a szemét – ennek ellenére elégedettnek tűnt, az arca kisimult volt. Julcsi egy darabig szomorkásan nézte, majd visszament a konyhába Ágihoz.

– Hát, elég ramatyul néz ki – a barátnője ezzel fogadta. – De legalább beszélni tud… és a kutyus is felderítette.

– Igen, Pumpkin az első perctől nagy kedvence. Igazad volt… bár a nevét nem képes megjegyezni. De… – lehalkította a hangját – azt hiszem, angolul teljesen elfelejtett. Legalábbis amikor úgy szólok hozzá, mintha nem értené. A tévét és a rádiót sem érti, azt hiszem… ennek ellenére nézi. Úgy tűnik, megnyugtatja, jobban, mint bármi más.

– Ó! – Ági meglepődve hőkölt hátra. – Ez furcsa. De nyilván károsodott az agya valamiképpen, azért nem tud rendesen mozogni sem. Lehet, hogy pont az a rész roncsolódott, ahol az angol nyelvet tárolta… á, de hát én fikarcnyit sem értek ehhez. Mit mondott az orvosa?

– Azt, hogy lassú javulásra van remény, de már soha nem lesz a régi. Akkor azonban még nem tűnt fel, hogy nem érti, amit mondanak neki. Amit én mondtam, persze magyarul… azt értette. Nos, amikor ma bemegyek a kórházba az ápoló ügyében, megpróbálok beszélni az orvossal is. Hanem… – egy pillanatra elgondolkodott, majd felemelte a fejét, és Ágira nézett. – Valamit szeretnék mutatni neked.

Intett a másik lánynak, hogy kövesse, és mindketten felmentek Julcsi szobájába. Ági a szokásos helyén, az ágy végében foglalt helyet, hanyagul keresztbe tett lábbal, Julcsi pedig a szemben lévő íróasztalhoz ült, és kihúzta az egyik fiókot.

– Emlékszel, amikor Matild néni halála után azt javasoltad, hogy kezdjek el naplót írni? – kezdte.

Ági szeme felcsillant.

– Hogyne emlékeznék! És megfogadtad a tanácsom?

– Félig-meddig. Tudod, a szokás nagy úr, és én megszoktam, hogy levelek útján fejezzem ki magam.

– Igazán? És most kinek írsz leveleket? – Ági nemigen tudta hova tenni ezt a titokzatos bevezetőt. Hiszen arról volt szó, hogy Julcsi minden rokonát elveszítette, nem igaz? Az utolsó kapcsolata a bécsi könyvtáros néni volt, aki azonban meghalt. Csak nem bukkant fel valami régi ismerős Magyarországról?

Miért is ne? Ha egyszer Attila is előkerült annyi év után.

– A nővéremnek írok. Gittának.

– Ó! – Ági elsápadt, és a szíve a torkába ugrott. Micsoda? Csak nem életben van? A gyönyörű Gitta, Julcsi nővére és Attila menyasszonya…

– Persze nem tudhatom, megkapja-e őket valaha – folytatta Julcsi, majd felemelte a paksamétát, ami egy kis mappában volt összekötve. – Még nem olyan sokat írtam, csak három levelet. A merénylet és Ede bácsi betegsége után úgy éreztem, túlcsordul a szívem, ha nem önthetem ki valakinek. Annyi minden történt az utóbbi időben! Matild néni, majd Szidi néni halála, Igor, Attila, és most ezek a sorozatos tragédiák. Gitta biztosan megértene. Elvégre a testvérem, és ő is szörnyű dolgokon ment keresztül. Bizonyára még szörnyűbbeken, mint én.

Egy ideig mindketten hallgattak.

– Úgy gondolod, hogy Gitta még él? – kérdezte végül Ági.

– Nem tudhatom. De amíg nem bizonyosodik be az ellenkezője, hinnem kell benne. Egy szép napon talán megkaphatja ezeket a leveleket – végigsimította a mappát. – Lehetséges, hogy csak évek múlva, de ki tudja… elvégre azt sem hittem volna, hogy Attilát valaha viszontlátom.

– És mit gondolsz… ő nem szeretne új életet kezdeni?

– Attila? Dehogynem. Csakhogy amíg ő sem lehet benne biztos, Gitta életben van-e, ez nem lesz könnyű a számára.

– Hm – Ági a homlokát ráncolta, mint aki erősen töpreng valamin. – Na jó! – mondta végül, és a tenyerével a térdére csapott. – Te még nem is ebédeltél. Gyere, már biztosan kihűlt az egész.

– Még a kórházba is be kell mennem – Julcsi a faliórára pillantott. – Ede bácsinak mielőbb szüksége van segítségre. Én eléggé hasznavehetetlen vagyok, a fiúkat meg nem akarom állandóan ugráltatni.

– Ha gondolod, beviszlek.

– Á, köszönöm, de ne fáradj. Inkább sétálok, olyan szép idő van. Te ettél már?

Ági bólintott.

– Akkor jó! Hát akkor… köszönöm, hogy vigyáztál a bácsira és Pumpkinra, és hogy befejezted az ebédet.

De kopj már le innen – fejezte be Ági gondolatban. Csak tudnám, hogy miért ilyen undok velem. Vagyis… persze, tudom. Féltékeny rám Attila miatt.

Bizonyára azért rukkolt elő ezzel a Gitta-üggyel is.

Na, szép kis slamasztikába keverem bele magam már megint!

Ági búcsúzóul megsimogatta Pumpkint, majd intett a konyhaasztalnál ülő Julcsinak, és úgy, ahogy volt, kabát nélkül kiszaladt az utcán álló autójához.

• • •

Pine Creek, 1963. december vége

Közeledtek az ünnepek, Amerika történetének egyik legszomorúbb karácsonya. Az időjárás, ahogyan azt itt, az Adirondack-hegységben megszokhatták, igazi mesebeli tájat varázsolt a környékre, de mintha idén kevesebb lett volna a fényfüzér, a dekoráció és az ünnepi dalok sem hallatszottak minden üzletben, még talán a rádióban sem játszották őket olyan gyakran.

Julcsiék fáját Árpi már pár nappal szenteste előtt meghozta, meglepetésszerűen állított be vele – a lány le is szidta, amiért olyan nagyot hozott, amit ketten is alig bírtak becipelni a kertbe, a bejárati ajtó mellé. Minek nekik ekkora? Árpi azonban kijelentette, hogy Szidi néni világéletében ragaszkodott ahhoz, hogy nagy fájuk legyen, és ő úgy gondolta, hogy Julcsi is megtarthatja ezt a hagyományt. A hotel tőszomszédságában, a tó mellett ilyenkor nagy fenyőfavásár volt, ahonnan a hegyekből való csoda szép fákat árultak, és mindegyik hasonló méretű volt. Állítólag, ha akart volna, akkor sem tud kisebbet hozni.

Pénzt természetesen nem volt hajlandó elfogadni érte, ami szintén bosszantotta a lányt, de Árpi láthatóan egyáltalán nem zavartatta magát. Búcsúzóul még azt is megígérte, hogy huszonnegyedikén átugrik és segít felállítani és feldíszíteni a fát.

Erre a feladatra másvalaki is jelentkezett, méghozzá Dora, Ede bácsi ápolónője, aki jó két hete minden áldott nap eljárt hozzájuk. Julcsi mostanra nagyon megkedvelte a tenyeres-talpas, de csupa szív és mindig vidám fekete asszonyságot, noha eleinte idegenkedett tőle. Odahaza, Magyarországon egyáltalán nem látott színes bőrű embereket, hacsak nem újságokban vagy a mozivásznon néha. Arról sem volt sejtelme, hogy sértő lehet számukra, ha négernek nevezi őket – Ági pisszegte őt le egy alkalommal, aztán meg is magyarázta, hogy a néger nagyon hasonlít a „nigger” kifejezésre, amit itt Amerikában megbélyegzésként, szitokszóként használtak, és a legtöbben zokon veszik, ha így emlegetik őket.{9} Még akkor is, ha magyarul ennek a szónak semmiféle mögöttes jelentése nem volt. De itt, Pine Creekben nem is voltak sokan színes bőrűek – a nagyobb városokban, New Yorkban vagy Washingtonban, annál többen, és Julcsi mostanra már hozzászokott a látványukhoz.

Hanem azt, hogy hozzájuk is bejáratos legyen egy színes bőrű asszony, el sem tudta volna képzelni. Dora azóta már nagyokat kacagva többször is a fejére olvasta, milyen döbbent arcot vágott, amikor először megjelent az ajtajukban, és bejelentette, hogy őt közvetítették ki hivatásos ápolónak a lebénult páciens mellé.

Hamar kiderült azonban, hogy Dora valóságos főnyeremény. Nagyon erős volt, így semmiféle gondot nem okozott neki, hogy Ede bácsit emelgesse fürdetésnél, öltözésnél, amikor a székbe kellett őt segíteni, vagy kivenni onnan. Jó kedélyű, örökké optimista lényével pedig vidámságot hozott a házba. – Ede bácsi valósággal rajongott érte, Pumpkin is imádta, Julcsi pedig hálás volt neki, hogy levette a válláról a betegápolás gondját, sőt még egyéb, ház körüli teendőkben is segédkezett.

Most is felajánlotta, hogy a fadíszítés mellett még a karácsonyi süteményeket is segít elkészíteni. Mikor pedig Julcsi szabadkozott, hogy majd megrendeli a városi cukrászdában, letorkolta.

– Ugyan, annak nincs olyan finom íze, mint a házi süteménynek. Majd meglátja, az én mézeskalácsomnak messze földön nincsen párja!

– Jó, akkor én meg bejglit sütök magának – válaszolta Julcsi. – Az tipikus magyar karácsonyi sütemény. De figyelmeztetem: nagyon nehéz jól elkészíteni, így, ha elrontom, ne nehezteljen meg rám!

Dora jóízűen nevetett, olyan hangosan, hogy a székében bóbiskoló Ede bácsi is felébredt, és elmosolyodott. Julcsi némi aggodalommal fürkészte az arcát, majd az ápolónőhöz fordult.

– Maga szerint érti, mit beszélünk? – kérdezte suttogva.

– Hát már hogyne értené! – Dora még mindig nevetve a bácsihoz lépett, és megveregette a vállát. – Mr. Eddie az égvilágon mindent megért. Én legalábbis remekül el szoktam beszélgetni vele, nem igaz?

Ezt hallva már Julcsi is elnevette magát. Az ugyanis igaz volt, hogy Dora folyamatosan beszélt, miközben Ede bácsi körül tüsténkedett. Mesélt a gyerekeiről (volt neki hat), az újszülött unokájáról, szidta a férjét és az anyósát, és ha valami csoda folytán kifogyott a mondanivalójából, hát énekelt. Ám a bácsi soha nem válaszolt neki, legalábbis Julcsi még nem hallotta… mondjuk nehezen is szakította volna félbe az asszony végeérhetetlen szóáradatát.

– Rendben van, Dora, akkor én most itt hagyom magukat, ha nem gond – mondta végül a lány, miközben már készülődött. – Az üzletbe megyek. Most, hogy közeledik a karácsony, kicsit fellendült a forgalom, nem tehetem meg, hogy fél napokig zárva tartok. Pumpkint is magammal viszem, ne legyen itt láb alatt.

A kutyára pórázt tett, de az út nagy részén a karjában vitte a hideg miatt, és mivel az még könnyen elfáradt. Az üzletben azonban már ismét elemében volt; mihelyt Julcsi kinyitott, ő már odabent randalírozott a könyvespolcok között.

– Pumpkin, a fene a jó dolgodat! Ha kárt teszel a könyvekben, megkeserülöd!

– Helló! – hallatszott a bejárat felől. Julcsi felkapta a fejét. Nocsak, már itt is van az első vevő?

Legnagyobb meglepetésére Liz volt az, a csinos fekete hajú lány, egykori osztálytársa és a Gang oszlopos tagja, aki mindig azzal büszkélkedett, hogy hasonlít Elizabeth Taylorra. Az emlékezetes évzáró bálon őt választották meg bálkirálynőnek, és a kósza pletykák szerint jelenleg Jack Hunterrel járt, aki annak idején Julcsinak és Áginak is csapta a szelet.

– Helló, Liz. Nahát… ne haragudj, de nem számítottam rá, hogy pont itt foglak viszontlátni.

– Miért nem? Már sokszor jártam itt… emlékszel, az olvasóklubok alkalmával. De aranyos kiskutya!

Leguggolt Pumpkinhoz, aki persze nyomban odarohant hozzá, és olyan lelkesen üdvözölte, mintha régi barátok lennének. Liz megsimogatta a kiskutyát.

– Igen, tényleg. De már régen volt összejövetel… túl sok minden történt az utóbbi időben. Most mivel szolgálhatok?

– Anyukámnak vennék egy könyvet karácsonyra. És ha már szóba került, megkérdezem, mikor lesz legközelebb klubdélután. Tudom, hogy most mindenhol megállt kicsit az élet, de ez nem mehet így tovább a végtelenségig.

– Igazad van. Újraindítjuk a könyvklubot, de csak az ünnepek után. Januárban. Jó lesz úgy?

– Remek! Rám számíthattok. És szerintem a többiekre is. Már anyukám is érdeklődött, hogy miről fogunk legközelebb beszélni.

Julcsi elgondolkodott, miközben a könyvet, egy Agatha Christie-t becsomagolta Liz mamájának. Tényleg, miről is beszéljenek? Esetleg a krimikről? Conan Doyle,{10} Agatha Christie? Az viszonylag könnyed téma, de nem túl illetlen ahhoz, hogy ilyen rövid idővel a világraszóló tragédia után foglalkozzanak vele.

– Majd időben kiplakátoljuk – biztosította Lizt. – Addig is boldog karácsonyt!

– Nektek is boldog ünnepeket – Liz felsóhajtott, kissé színpadiasan. – Már amennyire boldog lehet ebben az évben…

Aznap még volt pár vásárló, néhány bámészkodó is, de mivel estefelé ismét sűrűn hullani kezdett a hó, Julcsi egy órával korábban bezárt, és hazaindult. Már úgyis besötétedett, és tapasztalatból tudta, hogy egy óra alatt olyan vastag hótakaró lepheti be a várost, ami a gyalogos közlekedést is megnehezíti. Hazafelé menet gondolkodóba esett – vajon érdemes lesz hosszú távon fenntartani ezt a kis könyvesboltot? Itt, az isten háta mögött… Az eldugott kisváros legfélreesőbb utcájában. Amióta megszüntették a vegyesbolti részleget, a forgalom érezhetően visszaesett. Aztán a Truman Capote-val megtartott sikeres olvasótalálkozót követően némileg felpezsdült az élet, többen megfordultak a boltban, keresték az író által dedikált köteteket, és láthatóan büszkék is voltak rá, hogy a városukban ilyen népszerű személyiség tette tiszteletét. Szidi néni nagy reményeket fűzött a további találkozókhoz, a könyvklub folytatódó rendezvényeihez…

Aztán Szidi néni meghalt, és többé már semmi sem volt olyan, mint azelőtt.

Pedig kislány koromban mennyire vágytam rá, hogy saját könyvesboltom legyen! – töprengett a lány. Mit nem adtam volna érte… Végül az álom valóra vált, még ha nem is egészen úgy, ahogyan reméltem. Ám akkor nem hittem volna, hogy ez ennyi nehézséggel jár. Különösen most, hogy – úgy tűnik – egyedül maradtam. Nagyon jó lenne mindezt Ede bácsival megbeszélni, de vajon képes lesz rá még valaha? Dolgozni bizonyára nem fog többé a boltban… Hát lehetséges, hogy hiába neveztek el itt „könyvárus lány”-nak. Ki tudja, meddig tudom ezt egymagam folytatni…

Mire mindezt végiggondolta, már haza is ért. A kapun belül letette Pumpkint, akit az utolsó szakaszon megint a karjában cipelt. Egy ideig nézte a frissen lehullott hóban boldogan hancúrozó kiskutyát, aztán bementek a hívogatóan kivilágított házba.

Huszonnegyedikén délelőtt Dora beállított egy tepsi még gőzölgő mézeskaláccsal, amitől nyomban mennyei illat töltötte be az egész házat. Julcsit azonban még ez sem tudta felderíteni.

– Tudtam! – bosszankodott. – Tudtam, hogy el fogom rontani. De mégis, mit reméltem? A bejglit még Anyus sem tudta soha tisztességesen megsütni, folyton megrepedt a teteje. Persze, még úgy is finom volt, de mégis… Az enyém meg… Nézze csak, Dora, teljesen szétfolyt az egész.

Dora hümmögve megvizsgálta a sütőben lévő azonosíthatatlan barnás masszát.

– Hááát… – kezdte óvatosan. – Ettől még lehet ez is finom… vagy legalábbis ehető.

– Á! – Julcsi ingerülten legyintett. – Inkább dobjuk ki az egészet. Én látni sem bírom, nemhogy megkóstolni. Még jó, hogy Ede bácsinak nem árultam el, mire készülök. Meglepetésnek szántam.

– Na, akkor pont jókor érkeztem a mézeskaláccsal – jegyezte meg az asszony diadalmas arccal.

– Megmentette az estémet, Dora. Habár… a töltött káposztát azért sikerült elkészítenem. Ez a bácsi másik kedvence. A halászlével már nem is mertem kísérletezni. Az volt Szidi néni egyik specialitása… Majd talán jövőre belevágok. De azt hiszem, a bejglit hagyom a csudába.

– A fát mikor szeretné felállítani? – érdeklődött Dora, hogy kicsit elterelje a lány figyelmét a fiaskóról.

– Nem is tudom… Árpi megígérte, hogy átjön segíteni. Mondjuk, az elég régen volt, lehet, hogy elfelejtette.

– És a boltba nem akar átmenni egy kicsit? Lehet, hogy valaki az utolsó pillanatban szeretne könyvet venni karácsonyra.

Julcsi elgondolkodott.

– Nem hinném… Leesett ez a nagy hó, és a Wood Streetet még nem is takarították le teljesen. Nem, azt hiszem, maradok. Ha valaki könyvet szánt ajándékba, azt már rég beszerezte. Nem fogja átvágni magát a hótorlaszokon csak azért…

Nem tudta befejezni, mivel megszólalt a csengő. Dorával egymásra pillantottak.

– Biztosan Mr. Gal lesz az – mondta az asszony. – Eljött, ahogyan ígérte – tette hozzá, de ezt Julcsi már alig hallotta. Szaladt ajtót nyitni, ám amikor megtette, visszahőkölt. Valóban Árpi állt a bejáratnál, de nem volt egyedül. Attila és Ági is mellette álltak, és mind olyan képet vágtak, mint akik valami nagy dologra készülnek.

– Hát ti? – kérdezte Julcsi meglepetten.

– Neked is boldog karácsonyt! – felelte Ági némi rosszallással. – Menj, és öltözz fel gyorsan – tette hozzá. Valami különös dolog történt, amit azonnal látnod kell.

Julcsi rosszat sejtett.

– Ti valamit kifundáltatok – lassan az egyikről a másikra nézett. – Miről van szó? – kérdezte.

– Nem árulhatjuk el – mondta Árpi. – Meglepetésnek szántuk.

– Karácsonyi meglepetésnek – tette hozzá Attila, majd a lány arckifejezését látva elnevette magát. – Na, gyerünk, öltözz már fel! Úgysem áruljuk el, így, ha kíváncsi vagy rá…

– Jól van, jövök már.

Julcsi sietve elköszönt Dorától azzal, hogy csak rövid időre megy el, majd magára kapta a kabátját, sálját. Odakint Ági új kocsija várta őket, egy 1962-es bézs-piros Volkswagen Beetle,{11} amit még ősszel vett Washingtonban.

– Hová megyünk? – faggatta őket Julcsi, majd mikor erre nem érkezett válasz, égnek emelte a szemét. – Oké, majd megtudom. De siessünk, mert még rengeteg dolgom van. A fát is fel kell díszíteni.

– Nyugi, azt is feldíszítjük majd – Árpi befurakodott mellé a hátsó ülésre, amit nem az ő magasságára terveztek, így kissé meg kellett görnyednie, hogy elférjen. – Együtt pillanatok alatt megleszünk azzal is. Hé, Hugi, ennél kisebb verda nem volt a piacon? Mondjuk egy matchbox?

– Csönd legyen! – torkolta le Ági. – Inkább csináld, amit megbeszéltünk.

Árpi bólintott, majd kivett egy női selyemsálat a zsebéből, és bekötötte vele Julcsi szemét.

– Na! – tiltakozott a lány, majd megadón sóhajtott. Úgy tűnt, jobban teszi, ha szót fogad, és akkor talán gyorsabban túl lesz ezen az egész marhaságon.

– Mehetünk! – adta ki a jelszót Árpi, mire Ági, szokása szerint, alaposan rátaposott a gázra, mit sem törődve az útviszonyokkal. Alig indultak azonban el, óriási fékcsikorgással meg is álltak.

– Megérkeztünk? – kérdezte Julcsi, és le akarta venni a kendőt a szeméről.

– Nana! – Árpi megfogta a kezét. – Ezzel még várjunk. Gyere, segítek kiszállni.

Árpira támaszkodva Julcsi ügyetlenül kikászálódott az aprócska járgányból, majd hagyta, hogy két oldalról belekaroljanak és vezessék. Szerencsére csak pár lépést tettek meg így a latyakos úton. Mikor megálltak, elengedték a karját, de a kendőt még nem engedték levenni. Julcsi hallotta, hogy sutyorognak egymással, zörögtek is valamivel, majd újra mellé álltak.

– Boldog karácsonyt! – kiáltotta Ági, és egy mozdulattal megszabadította a kendőtől.

Julcsi először csak azt látta, hogy a bolt előtt állnak – amit először nem is nagyon értett. Mit keresnek itt? És mit jelentsen ez? Aztán észrevette…

A kis könyvesbolt bejárata felett vadonatúj tábla díszelgett, karácsonyi girlandokkal és fényfüzérrel. Julie’s Book Corner.

Julie Könyvkuckója.

– Boldog karácsonyt, little girl – súgta ekkor Árpi a fülébe. Julcsi válaszolni akart, de mintha valami a torkán akadt volna… A szemébe könnyek gyűltek, a tenyerébe temette az arcát, és sírva fakadt.

{1} Szerelemrét.

{2} Fő utca.

{3} Az 1861–65-ös amerikai polgárháborúban a déli államok (Föderáció) zászlója.

{4} United Press International, nemzetközi távirati iroda, a központja Washingtonban van.

{5} Associated Press, amerikai távirati iroda, New York-i központtal.

{6} Walter Cronkite (1916–2009), amerikai televíziós újságíró, a CBS bemondója.

{7} Sütőtök.

{8} Katicabogár. Valójában ez csak a gyerekkori beceneve volt, de egész életében ezt használta hivatalosan.

{9} A „negro” kifejezést azonban ekkor még széles körben használták.

{10} Sir Arthur Conan Doyle: a Sherlock Holmes-könyvek szerzője.

{11} Bogárhátú.