Fordította

Novák Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jake Humphrey – Prof Damian Hughes: High Performance: Lessons from the Best on Becoming the Best

Copyright © High Performance Life 2021

All rights reserved.

Jacket design by Ceara Elliott

Hungarian translation © Novák Gábor, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 269 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Pozsik László

Előkészítés Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra László Irén

A csúcsteljesítmény is csak egy szokás a sok közül. Idővel ugyanolyan természetessé válik, mint a fogmosás.

BEVEZETÉS

SEMMI SINCS ELŐRE ELRENDELVE

Jake

A kudarc megváltoztatta az életem.

Az 1990-es évek közepe volt. Végeztem az emelt szintű érettségivel, és a további életemet tervezgettem. Senki sem hitte, hogy a nagyság felé vezető útra léptem, a legkevésbé én magam. Norwichi iskolámban az átlagosság tökéletes megtestesítője voltam: nem sportoltam egyetlen csapatban sem, nem tartoztam semmiféle egylethez vagy klubhoz, és nem értettem sem a színjátszáshoz, sem az énekléshez. Igazából annyira átlagos voltam, hogy néhány hónappal korábban a „kommunikációs készségek hiánya” miatt még a McDonald’sból is elbocsátottak.

Az élet nem volt szörnyű, de csodálatos sem, így a látóköröm meglehetősen beszűkült. Jelentkeztem a Nottinghami Egyetem médiatudomány szakára; azt terveztem, hogy utána a szülővárosomban helyezkedem el, talán a helyi újságnál. Meglehetősen bizonytalan terv volt – nem igazán találtam ki, hogy is fogom megszerezni azt a munkát. Mégis, valahogy úgy éreztem, ez a sorsom. Sosem álmodtam olyan karrierről, amelyik távolabb visz Norwichtól, a világ más tájairól nem is beszélve.

Aztán a kelet-angliai ivászat és a faliraki nyaralás után végre elérkezett az érettségi eredmények kihirdetésének napja. Beültem anyám pisztáciazöld VW Polójába, és öcsém kíséretében elhajtottam az iskolához. A lepukkant állami iskolának helyet adó, 1950-es években épült komplexumhoz érve megkerestem az asztalt, ahol a H betűs tanulók eredményeit lehetett átvenni. Amikor átvettem a borítékot, teljesen meg voltam róla győződve, hogy a benne lévő lapon olyan osztályzatokat találok, amelyek bejuttatnak az egyetemre.

De nem így történt – meg sem közelítettem a szükséges pontszámot.

Totális katasztrófa.

Legalábbis ezt gondoltam.

Ma már az a véleményem, hogy azoknál a rettenetes osztályzatoknál jobb dolog nem is történhetett volna velem.

Hetekkel később, miután feldolgoztam a kudarcomat – és néhány ezerszer bocsánatot kértem a szüleimtől –, visszatértem az iskolába, hogy felkészüljek az ismétlő érettségire. Az első héten a politikatanárom, Mr. Brogan felolvasott egy levelet, amelyben az állt, hogy diákokat keresnek egy új kábelcsatornához, a Rapture TV-hez, hogy politikai témákról beszélgessenek.

Hiába bőgtem le a vizsgán, fiatalságom és naivitásom következtében meg voltam róla győződve, hogy ideális jelölt lennék a feladatra. Azonnal ugrottam a lehetőségre, hogy a televízióban dolgozhassak. A következő héten leértékelt áruk boltjában vásárolt pulóveremben és bő farmeromban felkerestem a Rapture irodáját. Beszámoltam nekik gyorséttermi kalandomról meg a gyenge érettségi eredményemről, és felajánlottam segítségemet a csatornának. Megígértem, hogy minden munkát elvégzek: nemcsak a politikai véleményemet fejtem majd ki, hanem teát is főzök, telefonügyeletet tartok – amire csak szükségük van. Rábólintottak – minden segítségre szükségük volt –, és elkezdtem dolgozni hétvégente öt fontért a Rapture-nél.

Két évtized elteltével nagy a kísértés, hogy azt gondoljam, az a pillanat a sorsom része volt – az első lépés az ösvényen, amely elkerülhetetlenül vezetett a televíziózáshoz. Pedig nem így volt. Az érettségi fiaskóm után nem rendelkeztem valódi tervvel a továbbiakra, és a televízió működését sem értettem. Az alkalmi munka nem holmi átfogó stratégia része, csupán szerencse volt.

De mint kiderült, ez valami nagyszerűnek a kezdetét jelentette. Bár a Rapture néhány évvel később tönkrement, a mai napig kedves emlékeim vannak az ott töltött időszakról. Először jártam tévéstúdióban, és imádtam mindent – a tartalomgyártó csapat nyüzsgését, a levegőt betöltő izgalmat. És ami a legfontosabb: az ott szerzett tapasztalat vett rá, hogy átgondoljam a sikerhez vezető utat. A rosszul sikerült érettségi – majd az utána következő tévés kilábalás – volt az első alkalom, amikor elgondolkodtam rajta, mit is jelent a potenciál kiaknázása.

Egészen addig azt gondoltam, hogy a siker képlete nagyon egyszerű: vagy van tehetséged, vagy nincs. Ha van, könnyű élet vár rád; ha nincs, nehéz. Ez az alapelv vezet bizonyos embereket elképesztő sikerekre, másokat pedig a középszerűségbe. Emiatt volt addig a pontig olyan kevés ambícióm. Ha nem születtem tehetségesnek, nem sok mindent tehetek.

A Rapture-nél végzett munkám idején kezdtem másként látni a dolgokat. Az emelt szintű érettségim nem lett jó ugyan, de sikerült talpra állnom. A kudarc révén új lehetőségeket fedeztem fel. Ha életem legnagyobb fiaskója ilyen izgalmas lehetőséghez juttatott, mi másra tud még megtanítani?

Ez a tapasztalat jelentette annak az utazásnak a kezdetét, amely e könyv megírásához vezetett. Ahogy a karrierem kiteljesedett – a Rapture TV-től a BBC-ig, majd a BT Sportig –, egyre több olyan ember vett körül, akik valóra váltották álmaikat. Közvetítettem a Forma–1 bokszutcájából, olimpiai stadionokból, Bajnokok Ligája-döntőkről. Együtt ebédeltem Lewis Hamiltonnal, egy képernyőn szerepeltem Michael Johnsonnal, részt vettem egy fogadáson a Downing Street 10.-ben. Nap mint nap világklasszis sportolókkal, vállalkozókkal és kreatív elmékkel tölthettem az időmet.

A régi énem azt gondolta volna, hogy ezek az emberek nagy célok elérésére születtek, hogy van bennük valami, ami belőlem hiányzik. Ám minél több időt töltöttem velük, annál inkább rájöttem, hogy tévedtem.

Kétségtelen, hogy sokan közülük birtokában voltak velük született képességeknek, de nem ezért értek el sikereket. Nagyon sok tehetséges ember van, de nem mindegyikük viszi valamire. Idővel felismertem, hogy a sikeres emberek, akikkel találkoztam, saját kitartásuknak köszönhetik eredményeiket. Az akadályok és bukások tucatjai ellenére is motiváltak tudtak maradni. Keményen dolgoztak azért, hogy győztes gondolkodásmódot és szokásokat fejlesszenek ki. Olyanokkal vették körül magukat, akik arra ösztönözték őket, hogy a legjobbat hozzák ki magukból. Röviden: sikeres emberré változtatták magukat.

Ugyanezt a leckét tanultam meg én is az érettségin történt lebőgésem után. Ahhoz, hogy felszabadítsd a benned rejlő potenciált, nem kell született vezetőnek lenned. Csupán készen kell állnod rá, hogy próbálkozz, és kudarc esetén újra próbálkozz.

Az elmúlt húsz évben ez a hozzáállás megváltoztatta az életem. Ez vezetett oda, hogy vállaljam pályafutásom legkockázatosabb lépéseit – mint amilyen a felvételi beszélgetés volt a BBC-nél 2001-ben, a Whisper produkciós iroda megalapítása 2010-ben a feleségemmel és egy barátommal, vagy a karrierem felrúgása a BT Sporthoz való csatlakozással 2013-ban.

Útközben bőségesen volt részem kudarcokban és megszégyenülésben is, de végül sokkal többet értem el, mint amit valaha is lehetségesnek gondoltam – közvetítéseimmel díjakat nyertem, a világ legnagyobb sporteseményeiről tudósítottam, és a Whispert több száz fős, több tízmillió fontos forgalmú vállalattá tettem.

Felfedtem a siker legnagyobb titkát. Tinédzser énem tévedett. Semmi sincs előre elrendelve. És ha igazán akarod, szinte bármit megváltoztathatsz magadban.

Ez az elv vezetett a Csúcsteljesítmény podcast, majd később e könyv megírásához is. A 2010-es évek végén rádöbbentem, hogy televíziós közvetítőként a harmadik évtizedembe léptem. Rengeteget tanultam azoktól a sikeres emberektől, akikkel találkoztam. Nemcsak arra tanítottak meg, hogy mindannyian meg tudjuk változtatni az életünket, hanem a módját is megmutatták. Úgy döntöttem, ideje megosztanom a világgal a tanultakat. A csapatommal elhatároztuk, hogy készítünk egy podcastot, amely a világ legjobban teljesítő embereinek szemléletmódját vizsgálja, és azt, mi mindent tanulhatunk tőlük.

Szép elhatározás, de nem egyszerű kivitelezni. Hamarosan felismertük, hogy ha a lehető legtöbbet akarjuk megtudni az interjúalanyokról, nem elég meghallgatni a történetüket, le is kell ásnunk a pszichéjük és viselkedésük mélyére. Rájöttem, hogy szükségem lesz valakire, aki megérti a sikeresség mögött álló pszichológiát – elvégre én csak egy srác voltam, akinek nem lett elég jó az érettségije.

A podcastnak a műsorvezető mellett szüksége volt egy professzorra is.

És itt jött a képbe Damian Hughes.

Damian

Vannak előnyei és hátrányai is annak, ha valakit egy ökölvívóedző nevel fel. Egyrészt olyan értékes dolgokat sajátítasz el, mint az ugrókötelezés, a jól célzott ütések és a nagy nyomás alatti teljesítés. Másrészt megtanulsz különös óvatosságot tanúsítani, amikor vissza kell ütnöd.

Az én gyermekkorom sokban különbözött Jake-étől. Míg ő egy Norwich melletti kis faluban nőtt fel, én Manchester belvárosában töltöttem ifjonti éveimet. Egészen pontosan egy edzőteremben. Vagy ahogy a Telegraph megfogalmazta, egy „kíméletlen helyen”, ahol „csak az ostobák parkoltak le az autójukkal – kivéve, ha azt akarták, hogy visszatérve téglákra felültetve találják meg a járművüket, amelynek kerekeit szakértő módon távolította el egy csapat, amely Michael Schumacher istállójának legénységénél is gyorsabban dolgozik.”1 Elbűvölő.

A Telegraph akkoriban ellátogatott Collyhurstbe, hogy találkozzon apámmal, Brian Hughes bokszedzővel. Az ő edzőtermében a világklasszis szint volt az elvárás. Számos pártfogoltja szép sikereket ért el olimpiákon és világbajnokságokon. 2017-ben még utcát is elneveztek apámról, így emlékezve meg arról, milyen változásokat idézett elő sok ember életében, a szorítón kívül és belül egyaránt.

Már nagyon fiatalon rájöttem, mi tette apámat annyira különlegessé: megvolt a képessége, hogy a maximumot hozza ki az emberekből. Néha gyengéd volt, néha kemény, de mindig arra törekedett, hogy mindenki éljen a benne rejlő lehetőségekkel, sportolóként és emberként egyaránt.

Egy epizódra különösen élesen emlékszem. Tizenhárom éves voltam, és egy tapasztalatlan, izgága ellenféllel kesztyűztem. Természetesen úgy gondoltam, hogy az lesz a legmegfelelőbb válasz, ha minél jobban megszégyenítem. Igazi pöcsként viselkedtem.

Amikor önmagammal felettébb elégedetten kimásztam a szorítóból, apám odalépett, és megkért, hogy folytassam még egy kicsit az edzést, majd intett egy jóval tapasztaltabb ökölvívónak, hogy lépjen be mellém a ringbe. Új ellenfelem nem meglepő módon folyamatosan kitért az ütéseim elől – gondosan ügyelve rá, hogy az edzőteremben mindenki lássa: egyetlen ütést sem tudok bevinni neki. Az összes társam végignézte, ahogy elfogyasztok egy nagy szeletet az alázatosság tortájából.

Amikor végeztünk, vörös volt az arcom, és nem csupán a megerőltetéstől.

– Hogy érzed magad? – érdeklődött apám, miközben csüggedten, némán álltam előtte. – Ugyanúgy érzed magad, mint az előző ellenfeled. Soha, de soha többé ne szégyeníts meg senkit!

Kemény lecke volt, de harminc évvel később is tanulságosnak tartom. Ha valaha is kísértést éreztem a helytelen viselkedésre, felidéztem, mit tanított nekem apám azon a napon: hogy a kedvesség, a nagyvonalúság és az emberség mindig jobb opció. Apám elérte, hogy a lehető legjobb emberré válhassak.

Az edzőteremben töltött tinédzserévek alatt sokszor gondolkodtam el azon, hogyan sajátította el apám e módszereket – miközben soha nem kapott ilyen irányú oktatást, és a szerény, izzadságszagú manchesteri termen kívül nem volt semmije. Mintha ösztönösen tudta volna, miként sarkalljon másokat maximális teljesítményre, hogy világklasszis ökölvívók legyenek, vagy egyszerűen csak jobb emberek.

Ezek a tapasztalatok lángra gyújtották bennem az érdeklődést a csúcsteljesítmény titkai iránt. Hívhatjuk ezt akár „önmagam keresésének” is, amelyet a korai collyhursti élmények inspiráltak. Miután eljöttem otthonról, az egyik első lettem a családomban, aki egyetemre járt – és próbált rátalálni a válaszokra.

Három évtizeddel később – íróként, konzultánsként és tanácsadóként is – életem legfőbb céljává vált, hogy megértsem a csúcsteljesítményre képes kultúrákat: azokat a környezeteket, ahol az emberek képesek teljes potenciáljukat kiaknázni, csakúgy, mint apám edzőtermében. Csodálatos, lenyűgöző és sokszínű utazás volt. Az évek folyamán dolgoztam világklasszis sportcsapatok menedzserei mellett, akiket a rajongók ünnepeltek, kritizáltak, megkérdőjeleztek vagy kigúnyoltak. Dolgoztam edzői csapatokban, három különböző világbajnokságon, három különböző sportágban. Álltam a sarokban számos címmérkőzésen. A munkámat egyszer még Muhammad Ali is megdicsérte, ami pontosan olyan valószínűtlen és megtisztelő élmény volt, amilyennek elképzeled.

Közben megpróbáltam rájönni, mi jellemzi a kimagasló teljesítményt nyújtó embereket – nemcsak a sportban, hanem az üzletben és a magánéletben is. Az évek során az Unilevertől a Skyig, a Santandertől a Marsig rengeteg céggel konzultáltam arról, hogyan lehet megteremteni a kiválóság kultúráját; 2010-ben pedig kineveztek a manchesteri Metropolitan Egyetem tiszteletbeli szervezetpszichológia-professzorává.

Így amikor Jack megkeresett, hogy segítsek neki a Csúcsteljesítmény podcastnál, úgy éreztem, ez a következő logikus lépés. Egy balzsamos, nyári napon találkoztunk Norwichban, majd egy csésze kávé mellett elbeszélgettünk. Hamar rájöttünk, hogy mindkettőnknek van mit felmutatnunk.

Jake lett a műsorvezető, aki remek érzékkel vette rá a sikeres embereket, hogy megnyíljanak, és beszéljenek tapasztalataikról – én pedig a professzor, aki érti a csúcsteljesítő interjúalanyok pszichológiáját.

És ezzel megszületett a Csúcsteljesítmény.

ÖKÖLVÍVÓK, BALETT-TÁNCOSOK, MILLIÁRDOSOK

Amikor elindítottuk a Csúcsteljesítmény podcastot, a cél egyszerű volt: a világ legkiválóbb sportolóival, edzőivel és vállalkozóival akartunk beszélgetni arról, hogyan jutottak el oda, ahol most vannak. És szerettük volna, hogy mindenki, aki hallja őket, tanulhasson tőlük.

Jó úton haladunk a cél eléréséhez. A podcast első tizennyolc hónapjában beszélgettünk Steven Gerrarddal, a Liverpool egykori csapatkapitányával, Matthew McConaugheyjel, a világhírű filmsztárral, Kelly Holmesszal, az olimpiai aranyérmes síkfutóval, Siya Kolisivel, a dél-afrikai rögbicsapat kapitányával, Holly Tucker vállalkozóval, Marcelino Sambéval, a híres balett-táncossal, Ole Gunnar Solskjærrel, a Manchester United menedzserével, és másokkal.

Időnként elképesztő kijelentések hangzottak el. Jonny Wilkinson például elmondta, hogy mostanában ugyanolyan gondossággal mosogatja a tányérokat, ahogy a pontokat szerezte a 2003-as rögbi-világbajnokság döntőjében. Mások megindító történeteket meséltek el. Jo Malone vállalkozó felidézte, mire tanította meg a rákkal való küzdelme, és elmagyarázta, a betegség hogyan adott neki új lendületet a csapata vezetéséhez. A podcast végigvitt bennünket az egész országon, a manchesteri Northern Quarter viharvert stúdiójában Chris Hoyjal történt találkozótól a londoni BT Tower tetején a csúcsteljesítményről tartott workshopokig.

Tudtuk, hogy valami nagy kincsre bukkantunk, attól a pillanattól kezdve, hogy leültünk első interjúalanyunkkal, Rio Ferdinanddal (futballszakértő, a Manchester United egykori hátvédje, és saját bevallása szerint egykori lelkes balett-táncos). A visszajelzések sokasága azonban még minket is meglepett. A 2020 márciusában, a koronavírus-járvány szorításában elinduló Csúcsteljesítmény összekapcsolta egymással az embereket. Egyre többen jelezték, hogy a történeteink hatására megváltozott a világképük és az életük. Nemzetközi nagyvállalatok vezérigazgatóitól, kisvállalkozások tulajdonosaitól, tanároktól, sportvezetőktől kaptunk üzeneteket. Személyes kedvencünk a 2021-es labdarúgó-Európa-bajnokság előtti adás lett: megjelent a podcastban az angol szövetségi kapitány, Gareth Southgate, és köszönetet mondott nekünk, amiért „átsegítettük őt a lezárások időszakán”.

Idővel azonban rájöttünk, hogy van néhány dolog, amire egy podcast nem képes. Amikor egyetlen ember történetére fókuszálunk, könnyű szem elől téveszteni az átfogó képet. Minden epizód egy, esetleg két lenyűgöző leckével szolgált. Mi azonban ennél sokkal holisztikusabban gondolkodtunk. Ebben a könyvben tucatnyi interjúalany meglátásait összesítettük, hogy átfogó útmutatót nyújtsunk a csúcsteljesítmény eléréséhez.

Lehet, hogy ez túl optimistán hangzik. Elvégre interjúalanyaink elég eklektikus társaságot alkotnak – nem sok podcastban fordulnak elő hétről hétre ökölvívók, balett-táncosok és milliárdosok. Lehetséges, hogy ennyire különböző emberekben sok közös vonás legyen? Igaz, minden interjúalanyunknak megvolt a maga egyedi vonása. A világverő sprinteren, Dina Asher-Smithen kívül ki más lett volna képes rá, hogy elbűvöljön bennünket, miközben vigyorogva ismeri el, hogy ha az útjába állnál, „átrobogna rajtad”? A híres vállalkozón, Holly Tuckeren kívül ki mesélhetne nekünk arról, hogy az elért eredmények révén sikerült megszabadulnia a „Szent Hurrikán” becenévtől (és hogy mit tett ezért)? A népszerű filmsztáron, Matthew McConaugheyen kívül ki más számolhatna be róla, hogyan lett átlagos „romkomsrácból” Oscar-díjas drámai színész?

Ám ahogy növekedett a podcast, kezdtük felismerni, hogy csúcsteljesítő alanyainkban van valami közös. Akár a sport, akár az üzlet, a film vagy a zene területén tűntek ki, mindannyian nagy hangsúlyt helyeztek arra, hogy vállalják a felelősséget tetteikért. Kiemelték, hogy az egyszeri cselekedeteket állandó szokásokká kell tenni, és létre kell hozni a csúcsteljesítmény kultúráját, amely túlmutat az egyéneken, és kiterjed az egész csapatra.

Akár rájöttek, akár nem, vendégeink vázoltak egy útvonaltervet a csúcsteljesítményhez. Csúcsteljesítőink a gondolkodásmódtól a napi szokásokig, a vezetéstől a csapatkultúráig mindannyiunk számára megmutatták a kiválóság felé vezető utat.

HÁROM LÉPÉS A CSÚCSTELJESÍTMÉNYIG

A csúcsteljesítményig vezető út még útvonaltervvel felfegyverkezve is ijesztő lehet. Amikor találkoztunk a multimilliomos üzletemberrel, Steve Morgannel, közölte velünk, hogy az ő aranyszabálya a kiválóság eléréséhez ez: „Pokoli keményen kell melózni.” Ezt a véleményt több vendégünk is osztotta.

Éppen emiatt ezt a könyvet megpróbáltuk olyan egyszerűvé és lényegre törővé tenni, amennyire csak lehetséges, hogy minden erőddel a csúcsteljesítmény felé vezető útra koncentrálhass. A művet három részre osztottuk, s minden egyes rész a kiválóság elérésének egy-egy aspektusát fejti ki. Az egyes részekben több fejezet – vagy „lecke” – található arról, hogyan hozhatod ki magadból a legjobbat.

Az első részben bemutatjuk a csúcsteljesítményű gondolkodásmódot. Mielőtt magunk is olyanná válhatnánk, mint a csúcsteljesítők, úgy is kell gondolkodnunk, mint ők. Ahogy Kelly Holmes fogalmazott: a siker nagyrészt fejben dől el: „mindössze húsz százalékban múlik a tehetségen”. És mint azt az első fejezetekben látni fogjuk, a csúcsteljesítők egészen másként látják a világot, mint mi. Megtanuljuk, hogyan vállalják ezek az emberek minden tettükért a felelősséget; hogyan maradnak motiváltak, és hogyan uralkodnak az érzelmeiken a legnagyobb nyomás alatt is.

„A siker mindössze húsz százalékban múlik a tehetségen.”

Kelly Holmes

Miután leraktuk a csúcsteljesítmény pszichológiai alapjait, továbblépünk a második részre, amely a csúcsteljesítményhez szükséges magatartást járja körül. A csúcsteljesítmény nemcsak arról szól, hogyan gondolkodsz, hanem arról is, hogyan cselekszel. Itt megvizsgáljuk, milyen jellegzetes és figyelemre méltó dolgokat tesznek a csúcsteljesítők. Részletesen kifejtjük, hogyan azonosítják és használják ki erősségeiket, hogyan oldják meg a problémákat kreatív és meglepő módon, és hogyan alakítják át a ritka, csúcsteljesítményű pillanatokat következetes, mélyen bevésődött szokássá. A csúcsteljesítmény is csak egy szokás a sok közül – idővel ugyanolyan természetessé válik, mint a fogmosás.

De senki sem akar egyedül csúcsteljesítő lenni. Igazából senki nem is tud egyedül az lenni: a harmadik részből megtudjuk, hogy a legegyenletesebb csúcsteljesítményt nyújtó emberek nagyszerű csapatok részeként tevékenykednek. Itt térünk ki arra is, hogy egyénként hogyan tudjuk segíteni egymást egy csúcsteljesítő csoport létrehozásában. Ennek két kulcsfontosságú tényezője van. Először is kihasználhatjuk a vezetés hatalmát – egyértelmű utasításokat adunk társainknak a tennivalókkal kapcsolatban. Másodszor: a kultúraépítés révén olyan légkört teremtünk, ahol mindenki biztonságban és otthon érzi magát, és ahol a tőle telhető legjobbat tudja nyújtani. Mindenekelőtt azonban megmutatjuk, hogy a csúcsteljesítményre képes kultúra megteremtéséhez nem kell vezérigazgatónak vagy csapatkapitánynak lenned – elég, ha egy csapat tagja vagy, és készen állsz az irányításra.

Gondolj erre a három területre koncentrikus körökként, amelyek mindegyike jól illeszkedik a következőbe! A sorrend nem véletlenszerű. A csúcsteljesítmény az elmében kezdődik: mielőtt elkezdhetsz úgy viselkedni, mint egy csúcsteljesítő, úgy is kell gondolkodnod. Utána jön a viselkedés, amelynek keretében konkrét cselekedetekké alakítod újonnan meglelt pszichológiai állapotodat. Aztán e viselkedés révén továbbadod csapatodnak a csúcsteljesítmény kultúráját, ami egyszerre segíti mindannyiótokat. A csúcsteljesítmény az elménkből, a tetteinkből fog továbbterjedni a csapatunkhoz.

Mindeközben arra is figyelnünk kell, hogy rohanó életünk zűrzavarában nem mindig könnyű három (vagy hat, esetleg tíz) órát elkülöníteni egy könyv végigolvasására. Ezért a kötetben információs dobozokat helyeztünk el, amelyek segítenek azonnal alkalmazni interjúalanyaink bölcsességeit. Bizonyos esetekben ezek a dobozok praktikus, gondolkodásra késztető, próbatételt jelentő gyakorlatokat tartalmaznak – máskor pedig a saját, csúcsteljesítményhez vezető utunk kulcsfontosságú momentumaira hívják fel a figyelmet.

Ezeket a dobozokat mi „csúcsteljesítmény-bokszutcának” hívjuk. A név a világ leggyorsabb sportjából, a Forma–1-ből jön. Úgy gondoljuk, a csúcsteljesítmény sokban hasonlít egy Forma–1-es futamra. A legkiemelkedőbb szinten teljesítő emberek úgy működnek, mint egy jól megépített Forma–1-es autó, ahol minden egyes alkotóelem – a kerekektől a motoron át az alvázig – együttesen segíti az autó előrehaladását. És a Forma–1-ben a futamokat gyakran azok nyerik meg, akik a bokszutcában a leghatékonyabban használják ki az idejüket.

Ebben a könyvben is a bokszutcák jelenthetik a különbséget. Rákényszerítenek, hogy átgondold, miként használd fel a Csúcsteljesítmény leckéit saját életedben, és megadják a magabiztosságot az alkalmazásukhoz.

CSÚCSTELJESÍTMÉNY NEKED

A podcastban az összes interjú ugyanazzal a kérdéssel kezdődik: „Mit jelent számodra a csúcsteljesítmény?”

Mielőtt továbbhaladnánk a könyvvel, ki kell dolgoznod saját válaszodat. Bár a Csúcsteljesítmény a legfigyelemreméltóbb emberekkel készített interjúkból merít, nem próbálunk mindenkit olimpiai aranyérmessé vagy milliárdos vállalkozóvá változtatni. Sokunk számára – és idetartoznak a szerzők is – ez egyszerűen nem valósítható meg (legalábbis egyelőre). Ez azonban nem jelenti azt, hogy nem lehetünk képesek csúcsteljesítményre.

Hogy miként? Gondold át a nyitókérdésre adható válaszok sokféleségét. A huszonegyedik század egyik legjobb labdarúgója, Steven Gerrard szerint a csúcsteljesítmény azt jelenti, hogy mindent bele kell adni az előtted álló feladat megoldásába. Kelly Jones, a Stereophonics rockegyüttes énekese úgy véli, hogy a csúcsteljesítmény egyet jelent a fegyelemmel: mindig a helyes dolgot cselekedni, akkor is, ha senki sem látja. A legrövidebb definíciót Eddie Jones, az angol rögbiválogatott vezetőedzője adta: „Tedd magadévá a küzdelmet!” Interjúalanyaink több száz nemzetközösségi és olimpiai bajnoki címet szereztek, világcsúcsokat állítottak fel, milliárdokat érő vállalkozásokat hoztak létre – még sincs köztük kettő, aki egyetértene a meghatározásban.

A csúcsteljesítmény nyilvánvalóan egyénről egyénre változik. Mást jelent egy hivatásos labdarúgó számára, aki a Bajnokok Ligáját próbálja megnyerni, mint annak, aki egy szombati tornán vesz részt. Ki kell találnod, mit jelent a te életedben a csúcsteljesítmény.

De hogyan? Ez a kérdés foglalkoztatta a szerzőket is a podcast készítésének első öt hónapjában. Mire belekezdtünk a második évadba, több mint harminc különféle meghatározást hallottunk a csúcsteljesítményre, de nem jutottunk közelebb a válaszhoz – egészen addig, amíg el nem látogatott hozzánk Phil Neville labdarúgóedző.

Neville pályafutását az határozta meg, hogy mindig kész volt szembenézni a legnehezebb feladatokkal is. Otthagyta gyermekkora csapatát, a Manchester Unitedet, hogy az Everton kapitánya legyen, és ott is fejezte be játékos-pályafutását. Ezután edzőként kezdett dolgozni. 2015-ben kinevezték az angol női labdarúgó-válogatott élére, amely az ő irányításával megnyerte a SheBelieves-kupát, bejutott a világbajnokság elődöntőjébe, és kvalifikálta magát a tokiói olimpiára. Megismertünk valakit, aki sokat tudott a csúcsteljesítményről, és úgy éreztük, meglátásaiban nem fogunk csalódni.

Így is történt. Miközben egy csésze tea mellett beszélgettünk az Old Trafforddal szemben lévő hotelban, amelynek társtulajdonosa volt, Neville mintegy mellékesen megosztotta velünk a mantrát, amelyet aktív karrierje során tett magáévá: „Tedd a legjobbat, amit tudsz, ott, ahol vagy, azzal, amid van!”

„Tedd a legjobbat, amit tudsz, ott, ahol vagy, azzal, amid van!”

Phil Neville

Ennek a tizenegy szónak az egyszerűsége megpendített bennünk valamit. Bár a csúcsteljesítmény meghatározása egyénről egyénre változik, Neville mondata összefoglalja mindazt, ami a csúcsteljesítményre képes emberekben közös.

Ebben az interpretációban a csúcsteljesítmény nem a siker külső jeleiről szól. Neville meg sem említette a karrierje során szerzett „semmiségeket” – a kupákat, a hatalmas bankszámlát, a villát. Ehelyett azt hangsúlyozta, hogy minden pillanatban csúcsteljesítményt kell nyújtanunk.

Tedd a legjobbat, amit tudsz, ott, ahol vagy, azzal, amid van! Ha tanár vagy, ez azt jelentheti, hogy több időt fordítasz arra a diákra, aki láthatóan unatkozik, és nem érdekli az iskola. Ha az üzleti életben dolgozol, talán többet foglalkozhatsz az értékesítési szöveged kidolgozásával. Ha pedig a család a legfontosabb az életedben, a csúcsteljesítmény állhat annyiból, hogy minőségi időt töltesz szeretteiddel. Nem tudjuk megmondani minden olvasónak, hová fogja eljuttatni őket ez a definíció. Ám mielőtt rátérünk az első leckére, egy pillanatig gondolkodj el rajta, mit jelent ez számodra! Válaszd ki életed egyik területét – a párkapcsolatodat, a karrieredet, a hobbidat –, és képzeld el, milyen lenne, ha a legjobbat tennéd azzal, amid van!

Lehetsz csúcsteljesítő a hivatali íróasztalodnál vagy a hétvégi bajnokságban a pályán, az első munkahelyeden vagy olyan nyugdíjasként, aki új hobbiba kezd. Ahogy Neville megfogalmazta: „Születhetsz hihetetlen képességekkel, de születhetsz jobbára képességek nélkül is.”

Akárhol vagy, akárki vagy, a csúcsteljesítmény karnyújtásnyira van tőled. Reméljük, ez a könyv segít, hogy megragadhasd.

I. RÉSZ

Csúcsteljesítmény-központú gondolkodásmód

Amikor a poklok poklát éljük át, nagyon is emberi dolog bűnbakot keresni. Ez azonban hiábavaló. Csak az számít, hogyan reagálunk.

1. LECKE

VÁLLALD A FELELŐSSÉGET!

Azt hiszem, ez maga az élet. Ami velem történt, megmutatja, hogyan működik az élet… mindig eléd kerül valamilyen akadály.

Könnyed hangvétele alapján Billy Monger mintha valami apró kudarcról mesélt volna – például egy futballmeccs elvesztéséről vagy egy elrontott állásinterjúról. A viselkedéséből nem lehetett kitalálni, hogy éppen egy katasztrofális versenybalesetről számol be, amelyben mindkét lábát elveszítette.

– Az enyém emlékezetes marad, mert elég nagy baleset volt, és sokan értesültek róla – folytatta –, de ha a hozzáállást és az átlendülés módját tekintjük, nem hiszem, hogy az én esetem különbözne bárki másétól.

Akik látták a balesetet, azok közül kevesen beszéltek volna róla ilyen visszafogottan. Monger 2017-ben a brit F–4-bajnokság Donington Parkban rendezett futamában indult. A tizenhét éves versenyző éppen a bolyon küzdötte át magát, amikor elé került egy lassabb autó. A többi jármű kitakarta a látóterét, ezért nem tudott elég gyorsan fékezni, hogy elkerülje az ütközést, megpördült, és kisodródott a pályáról.

Billy az első pillanatokban azt hitte, minden rendben, úgyhogy amikor a mentők megérkeztek, azt mondta nekik, foglalkozzanak a másik sofőrrel. Valójában az adrenalin meggátolta, hogy érezze a sérüléseit. Kilencven percig tartott, mire kiszabadították az autójából, és betették a várakozó mentőhelikopterbe.

– Az egész család ott volt – nyilatkozta később az édesapja, Robert. – A bokszutcában várakoztunk. Azonnal lekapcsolták a nagy kivetítőket, de az elinduló mentőautók számából sejtettem, hogy valami nagy baj történt.1

Mongert mesterséges kómába helyezték, és öt hétig kórházban ápolták. Amikor felébredt, rá kellett döbbennie, hogy mindkét lábát amputálták – az egyiket térd felett, a másikat valamivel lejjebb.

Mégis, amikor a balesete után három évvel találkoztunk, optimistának tűnt.

– Nyilvánvalóan vannak pillanatok, amikor valami nagyon bosszant – árulta el. – Ezek gyakran apróságok, amelyek az ember idegeire mennek; semmiségek, amelyekkel nem lehet mit tenni. – Általánosságban azonban derűlátóan tekintett a világra. – Viszonylag boldog, nyugodt ember vagyok. Rendszerint nem hagyom magam felhúzni… Régen is ugyanolyan boldog voltam, mint most.

És hogy miként gondolkodik ma a balesetéről? Mint mondta, nagyon egyszerűen.

– Tudtam, hogy nem az én hibám volt, de ahogy reagáltam rá, az az én felelősségem.

„Tudtam, hogy nem az én hibám volt, de ahogy reagáltam rá, az az én felelősségem.”

Billy Monger

Monger különösen nagy hangsúlyt helyezett két szóra: hiba és felelősség. Ez igen figyelemreméltó éleslátásra utalt. Senki sem célzott rá, hogy a balesetet Monger hibája okozta – a katasztrofális balszerencse következménye volt. És senki sem hibáztatta volna, ha a dupla amputáció következtében lefelé tartó spirálba kerül.

Csakhogy nem így történt. Monger felismerte, hogy ha olyan dolgok történnek is velünk, amelyeknél nem mi hibáztunk, van valami, amit irányíthatunk: a reakcióinkat. Ezt értette „felelősségen” – irányítani a reakciót mindarra, amit az élet ránk zúdít. Ebben a fejezetben megtanuljuk, hogy a „hiba” és a „felelősség” közötti különbségtétel az egyik kulcsfontosságú képesség – sőt talán a kulcsfontosságú képesség – egy csúcsteljesítő mentális eszköztárában.

Monger esetében a reakcióiért való felelősségvállalás azt jelentette, hogy nagyon keményen dolgozott a régi élete visszaszerzéséért.

– Az emberek gyakran kérdezősködnek a balesetemről, és hogy miben változtam meg, de belül én ugyanaz az ember vagyok, aki voltam – mondta. Ezért nem is engedte, hogy a baleset a versenyzés iránti szenvedélye útjába álljon, és tizenegy héttel később már újra a volán mögött ült. – A lábamban még volt negyven szegecs – mesélte nevetve. Monger ma egy átalakított autót vezet, és nem tett le arról az álmáról, hogy F–1-es bajnok legyen.

Monger tapasztalata valóságos mesterkurzus a nehézségek leküzdéséről. Amikor a poklok poklát éljük át, nagyon is emberi dolog bűnbakot keresni. Ez azonban hiábavaló. Csak az számít, hogyan reagálunk.

Ezt a koncepciót gyakran félreértik. A felelősség vállalása nem azt jelenti, hogy magadra veszel mindent, ami nem a te hibád; és nem is azt, hogy mosolyt erőltetsz az arcodra, amikor az egész világ összeomlik körülötted. A felelősséget vállaló ember szintén tudja, hogy rossz dolog történik – de azt is, hogy az egyetlen, amit befolyásolhatunk, a csapásra adott reakció. Az egyik legfontosabb lecke, amelyet a Csúcsteljesítmény interjúiból megtanultunk, az, hogy a legsikeresebb emberek gyorsan elválasztják a velük történteket – amelyek jó részére nem tudnak hatni – attól a felelősségüktől, hogy a leghatékonyabb módon reagáljanak rájuk.

Olyan dolgok vesznek körül bennünket, amelyeket nem mindig tudunk irányítani: a munkánk, a kapcsolataink, a családunk; betegségek, recesszió, világjárványok. De ha csúcsteljesítményt akarsz nyújtani, fel kell ismerned, hogy csak rajtad múlik, miként reagálsz a sorscsapásokra!

MIÉRT SZÁMÍT A FELELŐSSÉG?

A „hiba” és a „felelősség” közötti különbség a legendás pszichológussal, Albert Bandurával kezdődik. Bandura 1925-ben született egy szerény anyagi körülmények között élő, sokgyerekes családban, és Kanada egyik vidéki kisvárosában nőtt fel. Hamar rájött, hogy sikert csak kemény munkával, önbizalommal és kitartással érhet el.

Amikor elvégezte a gimnáziumot, nyári munkát vállalt: kátyúkat tömködött be az alaszkai országúton. Munkavégzés közben egyre jobban érdekelni kezdték társai – főleg azok, akik rendszeresen ittak vagy kártyáztak. Lenyűgözve figyelte az emberi elme működését. Ezután több egyetemen is tanult pszichológiát, mielőtt állást ajánlottak neki a Stanford Egyetemen. Ott több mint ötven éven át tanulmányozta a siker hátterét, míg végül a pszichológia tanszék vezetője lett.

Bandurát nem hagyta nyugodni egy egyszerű, erőteljes gondolat. Úgy vélte, hogy amikor az emberek nem hisznek benne, hogy megvan bennük az, ami egy feladat sikeres elvégzéséhez szükséges, akkor nem is igazán látják értelmét belekezdeni. Ha viszont belekezdenek, akkor is elillan minden eltökéltségük, amint akadályokba ütköznek. Ezt ő „alacsony önhatékonyságnak” nevezte.

De amikor úgy gondolták, alkalmasak a feladatra, és eredményeket vártak maguktól, nagyobb eséllyel vágtak bele, és a nehézségek ellenére is kitartottak, közben pedig új módszereket fedeztek fel a siker útján történő navigációhoz. Ezt „magas önhatékonyságnak” hívta.2

Egyik sem teljesen pontos módja a világ szemlélésének: a gyakorlatban mindannyiunknak van valamennyi kontrollja életünk bizonyos területei felett, vannak azonban olyanok is, amelyek felett nem. De azok, akik hittek benne, hogy irányítani tudják a sorsukat, sokkal jobban boldogultak az életben.

Bandura kutatásai, amelyeket más szerzők is népszerűsítettek – köztük Charles Duhigg –, megváltoztatták az egész világ gondolkodását a sikerről. A kutatók rájöttek, hogy a magas önhatékonyságú emberek hajlamosak saját tetteiknek tulajdonítani a sikert vagy a kudarcot, ahelyett hogy az irányításukon kívül eső erőkre fognák. Ha hibáznak a munkájukban, úgy gondolják, a gyakorlat vagy a figyelem hiánya tehetett róla, és nem a munkatársak minősége vagy a balszerencse. Talán tévednek – valóban lehetett balszerencse –, de akkor is a saját felelősségüket fogják hangsúlyozni.3

Ma már számos bizonyíték utal rá, hogy a magas önhatékonyság jelentős mértékben növeli az esélyeidet az életben. Aki úgy érzi, hogy erősen irányítja az életét, annak „nagyobb az esélye tudományos sikerekre, hatékonyabban motiválja magát, és társadalmilag sokkal érettebb, ugyanakkor nincs annyira kitéve a stressznek és a depressziónak, ezenkívül a várható élettartama is hosszabb lesz” – legalábbis egy pszichológuscsoport 2012-es vizsgálata szerint. Ezek az emberek több pénzt keresnek, több és hosszabb barátságokat kötnek, teljesebb párkapcsolatokat alakítanak ki, és általában boldogabban élnek.4

Összefoglalva: azok, akik felelősséget vállalnak a helyzetükért – és hiszik, hogy képesek is azt befolyásolni –, sokkal boldogabbak lesznek, mint azok, akik nem. A felelősségvállalás nemcsak az önbecsülést növeli meg, de nagyobb irányítást is biztosít az életed felett.

Hogy miért van ilyen pozitív hatása a felelősség vállalásának? A válasz megértéséhez bele kell néznünk azoknak az elméjébe, akik úgy érzik, minden kikerült az irányításuk alól. Ehhez viszont meg kell vizsgálnunk az alacsony önhatékonysággal összefüggő másik fogalmat: a „tanult tehetetlenséget”.

Martin Seligman pszichológus számos vizsgálatot végzett lezárt ládákba helyezett, majd véletlenszerű időközönként elektromos árammal sokkolt kutyákon.5 Az állatok nyilván szörnyen érezték magukat, ugattak és nyüszítettek, amikor az áram keresztülhaladt a ketrecükön. Először mindent megtettek, hogy kijussanak, de a láda szorosan le volt zárva. (Ha azt gondolod, hogy ez a kísérlet túlságosan kegyetlen, igazad van.)

A kísérlet érdekesebb része azonban csak ezután jött. Ugyanazokat a kutyákat hasonló, de nem lezárt ládába helyezték. Ezúttal meg tudtak volna menekülni az áramütéstől, ha átugranak egy kis elválasztó falat. Ám ehelyett furcsa dolog történt. A kutyák többsége meg sem próbálkozott a szökéssel; csak lefeküdtek és várták, hogy véget érjen a kínzás. Seligman arra a következtetésre jutott, hogy a kutyák számos rossz tapasztalat után, amelyet nem tudtak meggátolni, általánosítottak – és elkezdték azt gondolni, hogy soha semmi felett nincs irányításuk.

Valószínűleg te is találkoztál már olyan emberekkel, akik hajlanak a tanult tehetetlenség felé: akik azt gondolják, bármit tehetnek, akkor sem akadályozhatják meg a kellemetlenségeket. Gyűlölik a munkájukat, de nem keresnek másikat. Nem szeretik saját személyiségüket, de nem tesznek semmit, hogy változtassanak rajta. Csak negatív dolgokat mondanak.

Akik a másik megközelítést választják, nagyobb eséllyel teljesednek ki – ők kijutnak a ládából, és nem kapják tovább az áramütéseket. Felismerik, hogy tetteikkel változtathatnak a helyzetükön – mert mindannyiunknak van befolyásunk a saját életünkre! Ezért olyan fontos a felelősség vállalása. Ha hiszel benne, hogy irányíthatod az életed, nagyobb az esélyed, hogy végül valóban irányítani fogod.

Ezt a világképet egy rövid gondolatban össze lehet foglalni: az egyetlen ember, aki képes irányítani az életedet, te magad vagy.

CSÚCSTELJESÍTMÉNY-BOKSZUTCA
– A „NE HIBÁZTASS!” ELV

Jake

Élő tévéadásokban szerepelek. Rengeteg a különféle buktató, ráadásul ezek egy része még láthatatlan is. Gyakran fogalmam sincs róla, hogy ott egy nagyon megszégyenítő és nagyon nyilvánvaló gödör. Nem látom, amíg bele nem esem.

Amikor a Liverpool megnyerte a 2019–2020-as bajnokságot – ez volt harminc év után az első bajnoki címük –, a BT Sport élőben közvetítette a mérkőzést, és én voltam a kommentátor. A győzelem után nem sokkal lehetőségünk volt egy exkluzív interjúra a vezetőedzővel, Jürgen Klopp-pal. Miközben milliók nézték az adást otthonról, a producerek jelezték, hogy Klopp készen áll a beszélgetésre.

Tudtam, mit kell tennem. Jól felkészültem. Lehalkítottam a szakértőket, vettem egy mély lélegzetet, hogy még jobban felcsigázzam a közönséget, a vállam feletti hatalmas kijelző felé fordultam, és üdvözöltem Jürgen Kloppot a műsorban. Pályám egyik legnagyobb pillanata volt.

– Örömmel jelenthetem, hogy a csapat szállodájából csatlakozik hozzánk Jürgen Klopp, a Liverpool menedzsere – mondtam. Hirtelen ott álltam a diadalmas vezetőedző hét méter magas képe előtt – nem hiányzott az elhíresült szemüveg, a Liverpool-emblémás sapka és a hatalmas vigyor sem. – Jürgen, végre sikerrel jártak. Le tudná írni, milyen érzelmek kavarognak most önben?

Valami azonban nem volt rendben. Klopp mosolya zavarodottá vált, gesztikulálni kezdett, és odaszólt valamit valakinek a kamera mögött. Láthatóan nem volt lenyűgözve.

A producer hangját hallottam a fülemben:

– Nem nagyon hall bennünket. Engedd el, megoldjuk a problémát, aztán újra megpróbáljuk!

Máris éreztem, hogy elönt a szégyen. Tisztában voltam vele, hogy a pandémia idején minden másképp működik – olyan megbízhatatlan videóalkalmazásokra kellett hagyatkoznunk, mint a Zoom. Nem nagyon tudtuk befolyásolni a történéseket. De akkor is bosszantott.

Nem meglepő módon nem kaptuk vissza Jürgent. Azonnal továbbment egy másik tudósítóhoz, adott egy csodálatos, könnyekben bővelkedő interjút, majd távozott, hogy kiélvezze az este hátralévő részét.

Néhány évvel korábban még órákon keresztül őrlődtem volna ezen a hibán. Válaszokat akartam volna, és valakit, akit hibáztatni lehet. Nem tudtam volna aludni, és fejben újra és újra végigvettem volna, mi nem sikerült – órákon, napokon, sőt heteken keresztül.

Ezúttal azonban felidéztem egy leckét, amelyet a podcast felvételén tanultam: a felelősség vállalásának erejét. Akármilyen bosszantó technikai hiba merült is fel, az én kötelességem az volt, hogy a legkonstruktívabb módon reagáljak rá. Ha napokig rágódom az incidensen, mogorván és ellenségesen viselkedve kollégáimmal és családtagjaimmal, az az én szégyenem. A legjobb megoldás volt a legegyszerűbb: másvalaki hibáztatása helyett a saját reakciómra összpontosítani.

Ezt hívom én „Ne hibáztass!” elvnek, és életem minden napján alkalmazom – a legjelentéktelenebb pillanatoktól a legfontosabbakig. Először furcsának tűnhet, de próbálj száz százalékig felelősséget vállalni mindenért, ami veled történik, legyen az jó vagy rossz.

És hogy mi lett a Jürgen Klopp-interjúval? Ahogy a feleségem gyakran mondja: „C’est la vie, ez csak televízió.”

FÓKUSZÁLJ ARRA, AMIT IRÁNYÍTANI TUDSZ!

Mindez elméletben jól hangzik, de felvet néhány izgalmas kérdést: mit tettek a felelősségvállaló gondolkodásmódú emberek azért, hogy ezt elsajátítsák? És hogyan tudjuk követni a példájukat?

Csúcsteljesítményt nyújtó alanyainkkal készített interjúinkból három kulcsfontosságú tanulságot lehet leszűrni. Az első, hogy főként azokra a dolgokra kell fókuszálnod az életedben, amelyek felett van némi uralmad.

A podcastban ezt az elvet a legendás holland csatár, Robin van Persie példázta a legjobban, aki már karrierje korai szakaszában megtapasztalta az erejét. Van Persie Rotterdamban nőtt fel, és tinédzserként a város egyik legnagyobb labdarúgó-egyesületéhez, a Feyenoordhoz került. Néhány éven belül egyértelművé vált, hogy nem egyszerűen jó játékos, de egyenesen világklasszis. Miután tizenhét évesen debütált a felnőttcsapatban – és ugyanabban az évben, a szezon végén megnyerte az UEFA-kupa döntőjét –, a 2001–2002-es szezon holland tehetségévé választották. Annak ellenére, hogy a Feyenoordnál vegyes kép alakult ki róla – több csapattársa és edzője is ingerlékeny, öntelt játékosnak tartotta –, a képességeit senki sem kérdőjelezte meg. A holland klubnál eltöltött évek után, 2004-ben szerződtette az Arsenal.

Van Persie megérkezése pillanatától kezdve a klub legendás menedzsere, Arsène Wenger rajongójává vált.

– Elég volt egy néhány perces beszélgetés vele – mondta később. – Azonnal tudtam, hogy ebben az emberben megbízhatok. Ugyanolyan őrült módon imádta a futballt, mint én.

Ám Wenger nem volt oda annyira Van Persie-ért. A menedzsert bosszantották a sorozatos sárga és piros lapok, sokszor keményen bírálta játékosát, nyilvánosan és négyszemközt egyaránt.

– Robin későbbi sikeres pályafutása ekkor még nem volt olyan egyértelmű – nyilatkozta egyszer Wenger. – Nagyon türelmes voltam vele.

A Telegraph egyik riportere egy alkalommal elcsípte Wenger ingerült kifakadását, amikor azt mondta, hogy Van Persie „olyan, mint egy éretlen kölyök”.6

Az Arsenalnál töltött első évek nehéz időszakot jelentettek van Persie számára. Ő is tudta, hogy nem használja ki a benne rejlő potenciált. Nem pusztán éretlen volt: egyszerűen nem játszott olyan jól, mint ahogy tudott volna. A probléma egyik része az volt, magyarázta el a podcastban, hogy folyamatosan hagyta magát felbosszantani.

– Az ellenfeleim pontosan tudták, mire ugrom. Odaszóltak ezt-azt, vagy ráléptek a lábamra. Megtettek mindent, hogy kizökkentsenek és felhergeljenek. Ha kihagytam egy lehetőséget, nagyon dühös lettem. Az ellenfelek látták a csalódottságomat, és hogy nem vagyok elégedett magammal, ettől pedig önbizalomra tettek szert.

Ez a hozzáállás negatív spirálba lökte a fiatal játékost, amitől csökkent a magabiztossága – az alacsony önbizalom pedig gyenge teljesítményhez vezetett, és ez még inkább aláásta az önbecsülését. A pesszimizmusnak ez a ciklusa jól ismert jelenség, különösen a sportban. Az ellenfelek pesszimista spirálba taszítását az ausztrál krikettcsapat fejlesztette tökélyre az 1990-es években. Rákényszerítették az ütőjátékost korábbi hibáinak, gyengeségeinek és kudarcainak felidézésére azzal, hogy a kapunál halkan beszólogattak neki. Ezt a taktikát nevezték „gyalázásnak”. Az ausztrál kapitány, Steve Waugh később büszkén mesélt a módszerükről, amivel „mentálisan megsemmisítették az ellenfelet”, még mielőtt akár egyetlen labda is elrepült volna.

Pályafutása elején Van Persie igen hatékonyan gyalázta saját magát.

– Nagyon kemény tudtam lenni magammal – árulta el. A legfőbb gond az volt, hogy olyan dolgokra koncentrált, amelyeket nem tudott befolyásolni: az ellenfeleire, a szurkolók reakcióira, a médiakritikákra. – Az irányíthatatlan tényezőkre fókuszáltam, ezért minden meccsen nagyon hosszú időre kimerültem, fizikailag és mentálisan is. – A külső tényezők hibáztatására való törekvés eleinte kényelmes burokként szolgált számára. – Lehetővé tette, hogy könnyen megmagyarázzam a vereségeket.

Végül azonban felismerte, hogy csak egy módon juthat újra vissza a csúcsra: ha arra koncentrál, amit képes kontrollálni. A bölcsesség egyenesen a klubmenedzsertől érkezett:

Arsène Wenger az egyik edzésen odajött hozzám, és megkérdezte:

– Miért nem vagy még világklasszis?

Visszakérdeztem, hogy kit tart annak. Először nem szólt semmit, csak rámutatott Dennis Bergkampra, Thierry Henryra és Patrick Vierára.

– Ők vannak azon a szinten, ahol neked is lenned kellene – közölte.

Szinte lebénultam.

– Hogy juthatok el oda? – kérdeztem. – Mit javasol?

– Ennek kiderítése a te feladatod – válaszolta.

Van Persie megrázta a fejét.

– Nagyszerű edzői tanács volt – mondta. Az ilyen pillanatok döbbentették rá, hogy egyedül ő képes változtatni a teljesítményén. – A csúcsteljesítmény részben arról szól, hogyan reagálsz a nyomásra; és kellett némi idő, hogy észrevegyem, én irányítom saját reakcióimat.

„A csúcsteljesítmény részben arról szól, hogyan reagálsz a nyomásra; és kellett némi idő, hogy észrevegyem, én irányítom saját reakcióimat.”

Robin van Persie

Azt gondolhatnád, könnyebb mondani, mint megtenni. Ám Van Persie elárulta a módszert:

Nem voltam elégedett, nem voltam boldog. Rendben voltam, de nem eléggé. Ezért elkezdtem írni saját magamnak egy levelet arról, mit akarok elérni a pályám végéig, és hogyan fogok felelősséget vállalni annak érdekében, hogy ez sikerüljön… Rájöttem, hogy nem szabad úgy viselkednem, ahogy addig. Felül kell emelkednem ezeken a dolgokon, és másként reagálnom rájuk.

Ügyes módszer volt – elterelte Van Persie figyelmét azokról a dolgokról, amelyeket nem tudott befolyásolni, azokra, amelyeket igen. Bár ő maga nem tudott róla, egy kipróbált és bevált metódust alkalmazott, amelyet Zander-levélnek hívnak. Nevét Benjamin Zander karmesterről kapta, akit a New Englandi-i Zenei Konzervatórium professzoraként nagyon bosszantott egy régóta fennálló probléma: a diákokat annyira nyomasztották a felmérések és a vizsgák, hogy szinte megbénultak, és nem mertek kreatív kockázatot vállalni.

Egy éjjel úgy döntött, megkeresi a megoldást. Sokat beszélgetett a dologról feleségével, Rosamund Stone Zander terapeutával, és végül arra jutottak, hogy valami radikálissal fognak próbálkozni. A felmérés elején minden diáknak adnak egy ötöst, cserébe pedig egy levelet kell írniuk, a következő kezdéssel: „Kedves Mr. Zander, azért kaptam a kitűnő jegyet, mert…” Ezután a lehető legrészletesebben ki kellett fejteniük, mivel szolgáltak rá erre a „kitűnő osztályzatra”, úgy, mintha már tényleg megkapták volna.

Zander később azt mondta, a levél működött, mert a diákok „a jövőbe helyezték magukat, visszanéztek, és beszámoltak róla, milyen tudással gazdagodtak év közben, milyen fontos mérföldköveket érintettek”.7 Véleménye szerint e módszer segít az embereknek abban, hogy eltávolítsák a teljesítmény útjában álló akadályokat – és magukévá tegyék azt a felelősségteljes hozzáállást, amely a diákoknak az automatikusan kiosztott helyett egy igazi ötöst hozna.

Van Persie számára a levél megírása maga volt az átalakulás. A következő hónapokban elindult felfelé a karrierje, és néhány éven belül a teljesítménye is jelentősen javult.

– Valóban a legjobb játékosok közé kerültem – mondta, ami elég szerény kijelentés attól, aki két egymást követő évben a Premier League gólkirálya lett, és az Arsenal történetének egyik legjobb góllövője. Miután elkészült a levéllel, nekilátott megvizsgálni a kudarcokra adott reakcióit, és feltette magának a következő kérdéseket: „Mit tudok irányítani? A panaszkodás segít, vagy inkább arra összpontosítsak, amim van?”

Van Persie huszonnégy évesen végre készen állt rá, hogy megértse a hiba és a felelősség közötti különbséget.

– Éppen időben – tette hozzá nevetve.