Juliana Weinberg

NYARAM ZELDÁVAL

Fitzgeraldékkal a Riviérán

Fordította: Almássy Ágnes

A mű eredeti címe: Mein Sommer mit Zelda

Copyright © Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2022 by Ullstein Taschenbuch Verlag.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Almássy Ágnes, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-740-2 (papír)

ISBN 978-963-614-741-9 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

„A legmagányosabb pillanat egy ember életében az, amikor látja, hogy összeomlik az egész világa, és nem tehet mást, mint hogy az ürességbe mered.”

F. SCOTT FITZGERALD

Prológus

Nyon, Genfi-tó, 1930 augusztusa

Jules és Hélène nevetve szaladt előre. Mylène alig tudta utolérni őket, néhányszor megbotlott a magas fűben. Előttük a Genfi-tó vize olyan sima és tiszta volt, akár egy tükör, az Alpok lenyűgöző hegyvonulatai ölelték körül, a csúcsok még a nyár derekán is hófehéren csillogtak, mintha porcukorral hintették volna meg őket.

– Megvagy! – kiáltotta Mylène a karjába kapva ötéves kisfiát. Jules sikított a gyönyörűségtől, amikor megpörgették a levegőben. Kipirult az arcocskája, ragyogott a szeme, amely szürkéskék volt, akár az apjáé. A gyerekek számára ez a nyaralás a tónál maga volt a Paradicsom. Mylène csókot nyomott a fiúcska homlokára, letette a földre, majd körülnézett, hol lehet a hároméves lánya. A kicsi a fűben guggolva százszorszépeket szedett, a fogócskázásról már meg is feledkezett.

– Nézd csak, maman! – Jules kinyújtott karral a tó túlpartja mögött magasodó csipkés hegyormok felé mutatott. – Olyan, mintha hó lenne rajtuk, de az meg hogy lehet?

Mylène átkarolta a kisfia vállát.

– Tudod, kicsim, a hegyekben nyáron is sokkal hidegebb van, mint itt a völgyben, ezért ott sokszor megmarad a hó.

Jules figyelmesen hallgatta az anyja szavait. E pillanatban nagyon hasonlított az apjára, ami mosolyra késztette Mylène-t. Remélte, hogy hamarosan a férje is csatlakozik hozzájuk – meg kellett írnia néhány üzleti levelet –, mert a pihenés láthatóan neki is jót tett.

Mylène mélyen beszívta a friss levegőt, élvezte, ahogy a napsugarak simogatják a bőrét, kedvtelve nézte az előttük elsikló kirándulóhajókat a vadregényes tájban. Igyekezett jó mélyen elraktározni az emlékezetében a látványt, hogy később majd felhasználja valamelyik történetéhez.

– Hová lett már megint Hélène? – nézett körül Jules, ahogy egy gondos nagy testvérhez illik, Mylène pedig felriadt az álmodozásból. A történeteivel ráér majd este foglalkozni, most a gyerekeké az elsőbbség. Tekintetével gyorsan végigpásztázta a rétet, de Jules közben észrevette a húgát, és már indult is felé.

Helyes, piros kis ruhácskájában, szalmakalappal a fején – amely alól sötétbarna fürtök omlottak a vállára – a kislány egy hölgy mellett álldogált, aki egy szép tisztáson ülve festegetett. Csöppet sem zavartatta magát a kicsi jelenlététől, szép nyugodtan dolgozott az ecsettel a vásznon.

– Hélène! – kiáltotta Jules, és oda akart szaladni hozzá, de Mylène a grabancánál fogva visszatartotta.

– Ne olyan hangosan, zavarod a hölgyet!

A festegető nő azonban mintha észre sem vette volna őket, elmélyülten dolgozott tovább a képen. Harang formájú kalapja mélyen az arcába volt húzva. Amikor Mylène kicsit közelebb ment, látta, hogy a nő arcát és nyakát tűzpiros kiütés csúfítja el. Szegény, bizonyára pokolian szenvedhetett tőle.

– Tessék, madame! – Hélène sugárzó mosollyal nyújtotta a nő felé dundi kis kezét a csokor százszorszéppel. Abban a korban volt, amikor félelem és fenntartás nélkül odament bárkihez. Mylène gyorsan megfogta a lánya kezét, és odébb húzta.

– Pardon, madame, nem akartuk megzavarni.

A nő most először fordította feléjük az arcát, az ecsetje egy pillanatra megállt a levegőben.

– Zelda! – hangzott fel a közelből egy aggodalmas női hang. Mylène és a két gyerek hátrafordult: kicsit távolabb fiatal ápolónő ült egy széken, keményített, fehér kötényben, a fején fityulával. Nyilvánvalóan a festőnő kísérője volt, aki most nyugtalan lett, nehogy valami megzavarja a rá bízott személyt.

Zelda… A név felkavaróan hatott Mylène-re, érzések, emlékek törtek fel a tudata mélyéről: verőfényes napok a Riviérán, partik, fülledt éjszakák a csillagokkal teli, sötét ég alatt. Egy régen volt nyár tele szenvedéllyel és fájdalommal. Azzal, hogy hirtelen emlékeztették ezekre az időkre, úgy érezte, mintha tiltott pillantást vetne egy csomó régi, megsárgult fotográfiára.

– Maman? – Jules és Hélène mintha megérezte volna a zaklatottságát, kétfelől belecsimpaszkodtak a karjába, és kérdőn néztek fel rá.

– Zelda – mormolta Mylène, nem törődve a gyerekekkel. – Tényleg te vagy az?

A nő először kifejezéstelen arccal bámult rá, aztán hirtelen megvillant a felismerés a szemében.

– Mylène?

Mylène elmosolyodott, pedig magában elszörnyedt Zelda egyszerű, festékfoltos ruhája, gyulladt bőre láttán, ami elviselhetetlenül viszkethetett.

– Igen, én vagyok. Nem is tudtam, hogy te is itt vagy, Svájcban. – Már majdnem megkérdezte, hogy Zelda férje, Scott is itt van-e, de aztán meggondolta magát. Rég nem olvasta már a pletykarovatokat, nem tudta, hogy az egykori álompár, Scott és Zelda együtt van-e még egyáltalán. Annyira lefoglalták a mindennapjait a gyerekek meg a novellái írása, hogy nem maradt ideje mások életét követni. Egyetlen nyarat töltött kettőjükkel, aztán elváltak útjaik.

Zelda egy padra mutatott, közvetlenül a tó partján, miközben kérdő pillantást vetett az ápolónőjére, a beleegyezését kérve.

Mylène kicsit zavartan ült le mellé a padra, ölébe vette Hélène-t, Jules-t magához vonta.

– Hogy vagy, Zelda? – Legszívesebben azonnal visszaszívta volna a kérdést, mert teljesen egyértelmű volt, hogy Zelda nincs jól. Még mindig szép volt ugyan – kecses és agilis, mint régen, a haja is aranylóan omlott a vállára a kalap alól –, ám úgy tűnt, valami megroppant benne, mintha egy repkedő pillangónak félig letörték, majd úgy-ahogy összefoltozták volna az egyik szárnyát.

– Megvagyok, egyszer jobban, máskor rosszabbul – hangzott a kitérő válasz. Zelda tekintete a távolba révedt, egy időre megállapodott a messzi hegyek hűvös szépségén, majd céltalanul rebbent ide-oda. – Néhány hónapja vagyok itt a szanatóriumban. Les Rives de Prangins. Szerencsére most már kijárhatok, persze csak kísérettel. – Gyors pillantást vetett az ápolónő felé, aki rezzenéstelen arccal ült a székén, de éberen figyelte őket. – A zárt osztályon rémes volt. Még azt is megtiltották, hogy írjak vagy fessek.

Mylène abszolút átérezte Zelda fájdalmát. Nagyon jól meg tudta érteni, milyen tragikus lehet egy művész számára, ha nem fejezheti ki önmagát. Talán olyan, mintha a víz alá nyomnák az ember fejét, és nem kapna levegőt.

– A szanatórium méregdrága – folytatta Zelda. – Scottnak rengeteg novellát kell írnia és eladnia, hogy ki tudjuk fizetni.

– Új regényen is dolgozik? – Mylène jól emlékezett a szörnyű jelenetekre a tenger fölé magasodó villában, amikor Scott A nagy Gatsbyt írta, a frusztráltságára, ha megakadt az írásban, az ivászatára, amivel ezt a frusztrációt próbálta enyhíteni, az álmatlanságára, a feleségével folytatott örökös civakodásra.

– Scott mindig új regényen dolgozik. – Zelda szórakozottan elvette a kis csokor százszorszépet, amit Hélène nyújtott felé. – Legalábbis próbálkozik. De A nagy Gatsby sikere óta valahogy nincs szerencséje az írással.

Úgy tűnt, Zeldát is elhagyta a szerencséje.

Mylène-t nem lepte meg, hogy végül egy idegszanatóriumban kötött ki. Ismét elárasztották a hat évvel azelőtti nyár emlékképei: a partik a tengerre néző régi villa teraszán, a sok nevetés a langyos éjszakában, de a feszültség, a könnyek is.

– És te mit csinálsz itt? A gyerekeid nagyon édesek. – Zelda igyekezett fesztelenül csevegni, de Mylène érezte, hogy kijött a gyakorlatból.

– Nyaralunk a tónál. A férjem is mindjárt itt lesz. Ő itt Jules, ő pedig Hélène. – Megsimogatta a gyerekei haját, majd mégiscsak vette a bátorságot, hogy rákérdezzen Scottra. – Scott is itt van?

Szomorkás mosoly suhant át Zelda arcán.

– Scott szállodában lakik, hogy a közelemben legyen. De egyelőre még nem látogathat meg, az orvosaim nem engedik.

Mylène el tudta képzelni, mennyire felzaklatnák Zeldát Scott látogatásai. Az ivás és írás, írás és ivás örökös körforgása, amelyben Scott már hat éve is élt, bizonyára még most is tart. Zelda és Scott valószínűleg már soha nem tud leszállni az önpusztítás hullámvasútjáról.

– És Scottie? – kérdezte halkan. Hélène éppen a vállára hajtotta kócos fejecskéjét, a szeme lecsukódott, bizonyára elfáradt a sok szaladgálástól a friss levegőn. Mylène el sem tudta képzelni, hogy elváljon a gyerekeitől, ahogy Zelda a lányától. Ennek még a gondolata is elviselhetetlennek tűnt. Hány éves is lehet most Scottie? Nyolc vagy kilenc? Azon a nyáron még nagyon kicsi volt.

– Scottie Párizsban van a nevelőnőjével. – Kissé elcsuklott Zelda hangja, a szeme könnybe lábadt. Tétován megérintette tűzpiros arcát, mintha meg akarná vakarni, de aztán leengedte a kezét. – Nem akartuk, hogy iskolát kelljen váltania. Júniusban látogathatott meg először, aztán még egyszer itt volt a napokban.

A hanglejtéséből Mylène arra következtetett, hogy nem sikerült valami jól a találkozás, ami nem lepte meg. Még a legszeretetteljesebb kapcsolatnak is árt, ha anya és gyermeke ritkán találkozik egymással, pláne ha az anya csupán halovány árnyéka önmagának. Jól emlékezett a pufók arcú kislányra, akire azon a hat évvel korábbi nyáron vigyázott. Akkor még rendben volt a világuk. Bár nem, a híres család látszólagos felhőtlen boldogsága akkor sem volt tökéletes, a csillogó felszín alatt már finom hajszálrepedések mutatkoztak.

– Remélem, jól érzi magát Párizsban – mondta végül Mylène, hogy legalább némi optimizmust sugározzon.

– Bizonyára. – Zelda hirtelen magába roskadt, mozdulatlanul bámulta a tó vizét. Lélekben mintha egészen másutt járt volna, kizárta a külvilágot, a padon csak egy üres test maradt.

A hátuk mögül az ápolónő közeledett.

– Zelda, ideje lassan visszamennünk – mondta halkan.

– Ó! – rezzent össze Zelda, mint aki álomból ébredt. – Hogyne, persze. – De nem mozdult, hogy felálljon, és összeszedje a festőholmiját. Olyan átható tekintettel meredt Mylène-re, ami teljes ellentétben állt az addigi merengésével. – Hol van a férjed, Mylène? Olyan szép pár voltatok!

– A panzióban maradt, meg kell írnia néhány üzleti levelet. De hamarosan jönnie kell. Sétálunk kicsit a tó partján, aztán elmegyünk enni – tette még hozzá Mylène, majd gyorsan az ajkába harapott, mert úgy érezte, tapintatlanság részéről olyan hétköznapi, ám kellemes elfoglaltságot említeni, mint beülni egy étterembe, amikor az ilyesmi most Zelda számára elérhetetlen.

Zelda egy kis dalt kezdett dúdolni. Mylène felismerte: az 1924-es év egyik népszerű slágere volt, azé a sokat ígérő, sorsfordító évé, amikor fenekestül felfordult az élete, felgyorsult körülötte, majd megállni látszott minden.

– Hat éve már, nem igaz? – merengett Zelda. Az ápolónő megérintette a vállát, de nem vett róla tudomást. – Mintha csak tegnap lett volna. Te és a kedvesed olyan fiatalok voltatok, ártatlanok, frissek, mint a reggeli harmat, miközben Scott és én már az eufória és az önpusztítás körhintáján ültünk… Nem lehetett jó vége.

– Most már tényleg indulnunk kell – sürgette az ápolónő, és megfogta Zelda könyökét. Ő sóhajtva felállt, összeszedte az ecseteket, a vásznat.

Mylène egyszerre úgy érezte, nem búcsúzhatnak el így hirtelen.

– Elkísérünk egy darabon.

Jules büszkén segített cipelni a festőállványt, Hélène pedig ragaszkodott hozzá, hogy ő vigye az ecseteket.

– Üdvözöld Scottot és Scottie-t a nevemben, ha ismét meglátogatnak! – mondta Mylène, de abban a pillanatban meg is bánta. Ki tudja, mikor láthatják újra Zeldát? Elég nehéz volt könnyed társalgást folytatni, mivel útközben köveket, sziklákat kellett kerülgetni. – A férjem biztosan tud neked ajánlani egy orvost, aki megnézi a kiütéseidet, és ad rá valamit…

Zelda megvakarta az arcát, a körme égővörös csíkokat hagyott a bőrén, hirtelen összerándult a fájdalomtól.

– Nem szükséges, drágám. Forel doktor már hetek óta kezeli az ekcémámat, vastag kötéseket tett rá.

– És használt? – kérdezte Mylène kétkedve.

– Nem. Viszketett, mint a veszedelem, majd beleőrültem. Alig bírtam magammal. Akkor meg nyugtatókat adtak, és az ágyhoz kötöztek. – Zelda olyan közönyös hangon mesélte ezt, mintha egy tó körül tett kirándulásról beszélne.

Mylène egyszerre azt kívánta, hogy minél hamarabb elköszönhessen, újra a normális élete vegye körül, a biztonság, amit a férje nyújt neki és a gyerekeknek. De hol marad már ilyen sokáig?

– It ain’t gonna rain no mo… – énekelte váratlanul Zelda vidáman. Mylène azonnal felismerte a dalt. Ez is annak a bizonyos nyárnak a slágere, a végtelenségig hallgatták a gramofonról. Zavarba hozták Zelda hirtelen hangulatváltozásai, az imént még melankolikus volt, most meg fesztelenül vidám. Bár annak idején is mindig tudott meglepetést okozni.

– Miért énekel a hölgy? – súgta oda neki Jules, és megfogta a kezét. Mylène megrázta a fejét, jelezve, hogy majd később válaszol a kérdésre. A fiát kézen fogva, lányával a karján ment egy darabig Zelda mellett, aki kívülről fújta a dal teljes szövegét, harsányan énekelt, mintha egyedül lenne a világon. Mylène már nem tudott figyelni a körülötte lévő festői tájra, a napfényben ragyogó tó, a hósipkás hegyormok pasztellszínű háttérré olvadtak össze, miközben a gondolatai újra meg újra elkalandoztak, az 1924-es esztendő megfakult emlékei újult erővel törtek fel benne.

1. fejezet

Hyères, 1924 márciusa

A tenger felől heves széllökés érkezett, egy eldobott, régi újságot sodort a parti útra, a lapok rátapadtak a szépen kifényesített cipőjére, ráadásul felkavarták a port.

– A csudába! – mormolta Mylène bosszúsan, és lehajolt az újságért. Körülnézett, lát-e valahol egy szemetest, és közben megakadt a pillantása a poros címlapon látható elbűvölő pár fotóján, amely nyilvánvalóan egy estélyen készült: az összes vendég szeme az átható tekintetű, jóképű férfira tapadt, és a mellette álló kecses, csodaszép nőre. A fénykép a kristálycsillárral, a párt bámuló emberekkel színpadi jelenet hatását keltette.

Ismét F. Scott és Zelda Fitzgerald volt egy fényűző estély sztárja a New York-i Ritz-Carlton Hotelben, a szálloda alkalmazottjai ugyanakkor panaszkodtak, hogy szörnyű állapotban hagyták hátra a szobájukat: mindenütt üres üvegek, összetört poharak, repedt lámpaernyők – olvasott bele szinte akaratlanul a fénykép alatti cikkbe. Jobban tenném, ha inkább az összepiszkolódott cipőmmel törődnék ahelyett, hogy belemerülök az újság pletykarovatába, gondolta, de azért tovább olvasott: Amikor kicsapongó életmódjukról kérdezték az írót, Fitzgerald azt felelte, nem is tudja, hogy ő és a felesége valós személyek-e, vagy csupán szereplők egy regényben, mint az általa írt történetekben.

Bármennyire is lenyűgözték ezek a hírek, Mylène abbahagyta az olvasást az amerikai álompárról, és egy szemetesbe dobta az újságot. Sietve elővette a retiküljéből a zsebkendőjét, próbálta úgy-ahogy tisztára törölni bepiszkolódott cipőjét. Hogy miért pont most történik ez is vele? Most, amikor olyan fontos lenne, hogy jó benyomást keltsen a Grimm’s Park Hotelben.

Kívülről úgy nézett ki a szálloda, mint egy kastély, legalábbis amilyennek Mylène egy kastélyt képzelt. Még soha nem járt Párizsban, Versailles-ban, sőt huszonkét évesen még a ProvenceAlpes-Côte d’Azur régiót sem hagyta el soha, de valami hasonló épület jelent meg a szeme előtt, ha a Napkirály palotájára gondolt.

A halványsárga vakolattól barátságosnak, hívogatónak tűnt a klasszicista homlokzat, a két oldalsó szárny és a bejáratot jobbról-balról övező korinthoszi oszlopok előkelőséget sugároztak. Az épület tetejét végig kő mellvédek díszítették, Mylène azt kívánta, bár onnan fentről nézhetne el egészen a Földközi-tengerig. Fejben elraktározta a kulcsszavakat – luxushotel, tetőterasz, kilátás a tengerre –, amint lehet, feljegyzi majd ezeket a mindig magával hordott noteszába. Ha az embernek tele van a feje képzelt alakokkal, történetekkel, amelyek szinte maguktól jönnek létre, akkor mindent fel kell írnia, nehogy bármit is elfelejtsen.

Dobogó szívvel lépett be az impozáns előcsarnokba. Bárhová nézett, minden csupa márvány, fenséges oszlopok, pompás olajfestmények, a magas mennyezetről kristálycsillárok lógtak, szikrázva csillant meg rajtuk a fény.

Szinte kísérteties csönd töltötte be az előcsarnokot, mintha a szálloda lakatlan lenne. Összeszedte a bátorságát, a recepcióhoz lépett. Éppen készült megnyomni a csengőt, ám abban a pillanatban egy fiatalember jött elő a hátsó helyiségből, és hirtelen jó néhány angol vénkisasszony szállta meg a recepciót. Olyanok voltak, mint a károgó varjak, és rögtön éttermek után kezdtek tudakozódni, bár Mylène volt ott előbb. A fiatalember a pult mögül bocsánatkérőn rámosolygott.

Miközben várakozott, elégedetlenül nézegette magát a tükrös ajtóban, amely a recepció mögötti helyiségbe vezetett. Egyszerű, bézs színű ruhát viselt kötött kabátkával, hozzá egy ódivatú kalapot, ami még a nagyanyjáé volt, a kezén fehér kesztyűt. Állig érő, hullámos haja sötét volt, akár az érett meggy, világos arcbőrén számtalan fahéjbarna szeplő virított. Zavartan a táskájába gyömöszölte a vékony kendőt, amit idefelé maga alá terített, ezért átvette a tyúkok szagát. Én nem tartozom ide, gondolta szorongva, ez a környezet túlságosan előkelő nekem. Aztán azzal próbálta nyugtatni magát, hogy hiszen dolgozni jön ide, nem vendégnek.

– Nagyon köszönjük, fiatalember, akkor kipróbáljuk a Chez Maurice-t. – Az angol vénkisasszonyok végre elégedetten távoztak a hotelből, émelyítően nehéz levendulaillatot hagyva maguk után.

A fiatal portás megkönnyebbülve felsóhajtott, mire Mylène elmosolyodott, pedig még mindig feszélyezve érezte magát. Armand Goutier, betűzte ki a névtáblát a fiatalember borvörös mellényén.

– Mit tehetek önért, mademoiselle?

– A szállodaigazgató, Monsieur Guillaud vár engem. – Mintegy igazolásképpen Mylène előhalászott a táskájából egy gyűrött levelet, amelyben a direktor megerősítette az aznapi időpontot. Közben azt kívánta, bár lett volna lehetősége más úton-módon eljutnia a városba, mint a szomszéd Hervé rozoga szekerén, amivel a férfi baromfit szállít. Vajon a portás érzi a tyúkok szagát, ami a táskájába gyömöszölt kendőből árad?

– Ó, hát persze! – derült fel Armand arca. – Tudok róla. Az igazgató úr várja. Egy pillanat, máris hívom Rosalie-t, ő majd felkíséri az irodába.

A portás megnyomta a pulton lévő csengőt. Néhány perc múlva egy Mylène korabeli lány sietett elő, szobalány-egyenruhát viselt csipkével szegett, hófehér köténnyel. Sötét haját rengeteg hajtű fogta szoros kontyba a tarkóján.

– Salut, tegezhetlek, ugye? – váltott rögtön fesztelen, csevegő hangnemre Rosalie, miközben előrement a vastag, süppedős szőnyegen, amely elnyelte a léptek zaját, és elindult felfelé a lépcsőn. – Örülök, hogy itt akarsz dolgozni nálunk, pillanatnyilag nem vagyunk túl sokan, a szálloda eléggé kihalt, monsieur-nek tulajdonképpen nincs szüksége nagy személyzetre.

Mylène kivárta, amíg Rosalie levegőt vesz két mondat között, hogy megjegyezze:

– Remélem, azért megkapom az állást. – Meg kell kapnom, gondolta, különben fogalmam sincs, hogyan tartom el magam. Riboux-ban, ahonnan jött, nem maradhatott semmiképpen, ott nem volt munkalehetőség. Néhány magányos tanyaházon kívül semmi nincs a kis településen. De Monsieur Guillaud nyilván nem adott volna fel álláshirdetést, ha nem lenne szüksége munkaerőre.

– Biztosan megkapod – nyugtatta meg Rosalie. – Reméljük a legjobbakat. És ha itt maradsz, nyilván az én szobámba költözöl. Nagyon jó lesz kettesben.

Mylène teljesen egyedül volt az elmúlt hónapokban, nehezen tudta elképzelni, hogy együtt lakjon ezzel az életvidám lánnyal. De ezzel most még nem kell foglalkozni, előbb meg kell kapnia az állást.

– A munka nem túl megerőltető. – Rosalie fürgén ment előtte, Mylène igyekezett lépést tartani vele. – Tavasszal és nyáron nincs itt nagy élet. A vendégek idősek, sőt vének. – Hátrafordulva vágott egy grimaszt Mylène felé. – Szóval senki érdekes, ha az a terved, hogy férjet fogj magadnak.

– Nem áll szándékomban. – Sőt mi sem áll távolabb tőlem a nehéz hónapok után, gondolta Mylène. Tökéletesen megelégszem azzal, hogy tető van a fejem fölött, és újra talpra tudok állni.

– Valami fura szagot érzek – szimatolt bele a levegőbe Rosalie, mire Mylène elvörösödött.

– Valószínűleg… a kendőm lehet az… – hebegett a táskájára mutatva, amiből kilógott a csücske. Majd elsüllyedt szégyenében. Miért is nem dobtam ki a szemetesbe az újsággal együtt, ami a cipőmre tapadt? De késő bánat, így most már biztosan nem vesz fel a szállodaigazgató. Semmi keresnivalója egy tyúkszagú szobalánynak egy ilyen elegáns hotelben. – Egy szomszéd hozott el a szülőfalumból Hyères-be… engem meg a tyúkjait.

Megkönnyebbülve látta, hogy Rosalie nem szörnyed el, csak elneveti magát.

– Itt is vagyunk – állt meg Rosalie egy ajtó előtt, amelyen egy táblácska díszelgett a Claude Guillaud felirattal. Nyilván látta, milyen ideges Mylène, mert még gyorsan odasúgta:

– Ne félj, nem harap! – Azzal megfordult, és ment a dolgára.

Mylène félénken bekopogott, majd a bentről felhangzó „Tessék!”-re belépett az irodába. A sötét fából készült, tekintélyes íróasztalnál középkorú férfi ült hajszálcsíkos, mellényes öltönyben. A mögötte lévő ablakból az óvárosra nyílt kilátás, a régi városfalra a bástyákkal, a szűk kis utcákra és parkokra a hatalmas, fenséges pálmafákkal. Mennyivel megnyerőbb ez a szép város a kopár hegyek között megbúvó aprócska szülőfalujánál! Nagyon remélte, hogy új életet kezdhet Hyères-ben, és mint valami régi bőrtől, megszabadulhat a magánytól, a fájdalomtól, ami Riboux-ban kísérte végig az életét.

– Mademoiselle Collard! – Az igazgató felállt, megkerülte az íróasztalt, és mosolyogva üdvözölte. – Örülök, hogy itt van. Kellemes útja volt?

– Igen, köszönöm – felelte Mylène, azt persze elhallgatta, hogy egy tyúkokat szállító szekéren érkezett, nehogy buta falusi liba benyomását keltse. Mert attól, aki egy ilyen előkelő, nagy szállodában akar dolgozni, nyilván elvárják, hogy jó modorú, kulturált személyiség legyen. Reszkető kézzel a táskája legmélyére gyűrte a tyúkszagot árasztó kendőt. Égett az arca zavarában.

– Foglaljon helyet! – Az igazgató az íróasztala előtt álló székre mutatott, ő pedig visszaült a helyére. – Akkor kezdjük is… – Hirtelen fülsértő kalapálás zavarta meg őket, ami egy behajtott ajtón át a szomszéd szobából hallatszott. Mylène önkéntelenül összerezzent. Monsieur Guillaud, aki bizonyára hozzá volt szokva a lármához, csak vágott egy fájdalmas grimaszt.

– Elnézést a zajért, renoválásra használjuk ki az időt, amíg nem kezdődik el a szezon. Maga tehát Riboux-ból jön. Hol dolgozott eddig?

– Hidegkonyhás voltam Le Castellet-ben egy Les Papilles nevű kis vendéglőben.

– Ah, igen, ezt meg is írta a jelentkezésében. – Monsieur Guillaud keresgélt egy darabig az asztalán heverő levelek között, de végül feladta. – És miért hagyta ott az állását?

– Mert… – Egyre erősödött a lárma a szomszédból, Mylène igyekezett hangosabban beszélni. – A nagyanyám, aki felnevelt, beteg lett. Súlyos beteg. Fel kellett mondanom az állásomat, hogy hazamenjek Riboux-ba ápolni őt.

– Remélem, azóta már jobban van.

Mylène lehajtotta a fejét. Túl friss volt a gyásza, erőt kellett vennie magán, nehogy elragadják az érzései. Itt és most nem engedhette ezt meg magának.

– Nemrég meghalt.

– Őszinte részvétem – mondta az igazgató együttérzőn, majd hagyott neki egy kis időt, hogy összeszedje magát.

Mylène görcsösen szorongatta a retikülje fülét, mintha az tartást és védelmet nyújtana az elhagyatottság nyomasztó érzésével szemben, amely jeges hullámként csapott össze a feje fölött.

– És később már nem kapta vissza az állását – szólalt meg végül újra az igazgató.

– Nem. Természetesen időközben már betöltötték.

– Nos, akkor mesélek kicsit a szállodánkról. – Monsieur Guillaud megköszörülte a torkát. – Nyilván észrevette, hogy éppen nem tolonganak nálunk a vendégek. Ősszel és télen ugyan sokan jönnek ezekre a partokra, főként jómódú angolok, akik kedvelik az itteni enyhe klímát. A melegebb évszakokban azonban alig van vendég. Attól tartok, a turizmus még nem hódította meg ezt a vidéket. És nem is tudom elképzelni, hogy ez valaha megváltozna. Franciaországnak annyi varázslatos tája és partvidéke van, mit is keresnének az emberek nálunk a Riviérán?

Mylène-ben újra felmerült a kérdés, vajon miért adott fel a szállodaigazgató álláshirdetést az újságban, ha itt mindenki azt mondja, nincs most szükség személyzetre. Lassan kúszott fel a torkába a félelem. Mihez kezdjen, ha nem kap állást a hotelben? Egy lelket sem ismer, nincs kihez fordulnia, nincs hol aludnia, nincs egyetlen sou sem az erszényében. Hirtelen elfogta a pánik, ami rohamokban tört rá mostanában. Olyan hevesen kalapált a szíve, hogy majd kiugrott a helyéről.

– Mindazonáltal szerencséje van, mademoiselle. – Az igazgató biztatóan rámosolygott, mintha csak sejtette volna, min vívódik. – Az egyik szobalányunk éppen kilépett, a helyére keresünk valakit. Mikor tudna kezdeni?

Azzal máris odatolt Mylène elé egy géppel írt szerződést meg egy tollat. Ő pedig – bár picit olyan érzése támadt, mintha lerohanták volna – alig tudta felfogni, hogy ekkora szerencséje van. Valóban ilyen könnyen sikerült állást szereznie, ráadásul szállással együtt? Maga mögött hagyhatja Riboux-t, a fojtogatóan szűk kis falut, ahol a gyerekkorát töltötte a nagyanyja mellett, a házat, amelyben idegenek laknak már. Csak gyászt és fájdalmat hozott onnan magával, úgy érezte, mintha gyökerestől kitépték volna, mint egy fiatal fácskát, amely nem tudott ellenállni az első nagy viharnak. De hozott azért szép, becses emlékeket is, ezeket kincsként őrzi majd. Mindenesetre nagy mérföldkő az életében, hogy Hyères-be jött. Semmi nem lesz már olyan, mint azelőtt.

– Azonnal tudok kezdeni – mondta végül szinte szégyenlősen, mert bizonyára szánalmas benyomást kelt, hogy ennyire rá van szorulva a munkára.

Monsieur Guillaud meglepetten pillantott rá.

– Azonnal? Nos, úgy vélem, bizonyára el kell rendeznie néhány dolgot, mielőtt beköltözik a szállodába. Én április elsejére gondoltam. Megfelel ez az időpont?

Mivel a szomszéd helyiségből most hangos fűrészelés hallatszott, Mylène csak bólintott. Magában azt számolgatta, hány éjszakát kell még a szomszédja, Jeanne házában töltenie, mielőtt végleg átköltözhet Hyères-be. Jeanne biztosan nem bánja, ha ott marad még pár napot, még ha kissé össze is kell húzniuk magukat emiatt a férjével és a hat gyerekkel. Mylène azonban nem akart a terhükre lenni, betolakodónak érezte magát.

– Ez az állandó zaj az idegeimre megy – dünnyögött Monsieur Guillaud. – Remélem, Marais hamarosan befejezi mára. Rémes, mintha egy építkezés közepén élnék. Itt írja alá, mademoiselle! És oda a felső sorba, írja be, kérem, a jelenlegi lakcímét!

Mylène megint zavartan elpirult.

– Tulajdonképpen nincs címem… Pillanatnyilag szomszédoknál lakom.

– Ó, na jól van – nézett rá az igazgató enyhe szánakozással. – Akkor üresen hagyjuk azt a sort. – Megrántott egy zsinórt az íróasztala mellett, mire valahol a házban megszólalt egy csengő. – Rosalie megmutatja a szobáját. És amint munkába áll, ő fogja elmondani, mi lesz a dolga. Könnyen beletanul majd a feladataiba, mivel, mint mondtam, most még nincs tele a szálloda.

Miközben a szobalányra vártak, Guillaud az ujjaival dobolt az íróasztal lapján, mintha alig várná, hogy folytathassa a munkáját. A szomszédban élesen felsírt a fűrész, majd hirtelen elhallgatott, és csend lett. Rövid ideig zörgés-matatás hallatszott a szobából, végül egy munkaruhás fiatalember lépett be az ajtón. Hullámos, barna haja csupa fűrészpor volt. Szürkéskék szeme egy pillanatra elidőzött Mylène arcán, majd az igazgatóhoz fordult.

– Befejeztem itt a munkát, Monsieur Guillaud. Holnap nekilátok a javításoknak a padláson.

– Jól van, jól van – legyintett Monsieur Guillaud szórakozottan. – Köszönöm, Marais. Akkor végzett itt mára, menjen! Nyilván magának is úgy zúg a feje az állandó zajtól, mint nekem.

A fiatalember arcán halvány mosoly suhant át, vetett még egy futó pillantást Mylène-re, majd elköszönt. Mylène azon kapta magát, hogy hosszan néz utána. A következő pillanatban megjelent Rosalie, hogy megmutassa a közös szobájukat.

– Au revoir, mademoiselle. – Monsieur Guillaud az asztal fölött kezet nyújtott Mylène-nek, azzal elbocsátotta.

– Szóval megkaptad az állást? – súgta oda neki Rosalie, miközben felfelé tartottak a lépcsőn. Bár semmi szükség nem volt a cinkos suttogásra, mivel egy lélek sem járt a folyosókon. A szobákból sem hallatszott semmi nesz.

– Igen – ragyogott fel Mylène arca. Rosalie is mosolygott, vélhetően örült, hogy lesz társasága. – Április elsején kezdek. Hány szoba van tulajdonképpen a hotelben?

– Nyolcvan. – Felértek a legfelső emeletre, ahol a folyosó végi nagy lakosztályon kívül csak a szállodai alkalmazottak szobái és a tárolóhelyiségek voltak, legalábbis Mylène ezt feltételezte, mivel itt a szőnyeg kopott és elhasználódott, nem olyan puhán süppedős, mint a többi emeleten. És festmények sem díszítették a falakat.

– Íme a luxuslakosztályod – nyitotta ki Rosalie az egyik szoba ajtaját, és előreengedte Mylène-t. – Na, milyennek találod? Szerintem egészen elfogadható.

Mylène akkor is megfelelőnek találta volna a szobát, ha az egy nyomorúságos lyuk, az ő helyzetében nem válogathatott. Még mindig alig tudta elhinni, hogy sikerült szállást és munkát is szereznie. Csak most jutott eszébe, hogy Monsieur Guillaud nem közölte, mennyi lesz a bére. De mindegy is, takarékos lány ő, és nincsenek nagy igényei. Azért egy új nyári ruha jó lenne, lelki szemeivel már látta is magát, ahogy egy halványkék, virágos ruhában sétál a parton.

– Nagyon jó. Van elég hely mindkettőnknek. – Mylène körülnézett a szobában. A berendezés a legszükségesebbekből állt csupán: két ágy, egyszerű asztal két székkel, egy szekrény és egy komód. Rosalie próbálta otthonosabbá tenni egy csokor virággal, amit befőttesüvegben az asztal közepére helyezett, meg egy falra akasztott képpel, amely a tengert ábrázolta. – Szépen kicsinosítottad.

– Köszönöm. – Rosalie-nak láthatóan jólesett a dicséret. – A szekrény egyik fele a tiéd, meg a komód alsó fiókja. Te is kitehetsz képeket a falra. Van udvarlód? – mérte végig kíváncsian Mylène-t, miközben megigazított néhány kicsúszott hajtűt a kontyában.

Mylène megrázta a fejét.

– Nincs. – Az elmúlt fél évet a nagyanyja betegágya mellett töltötte, alig járt ki a házból. És a gyéren lakott Riboux-ban amúgy sem lehetett új ismeretségeket kötni.

– Akkor jobb, ha most tisztázzuk, Armand az enyém. – Rosalie csípőre tett kézzel, kihívóan nézett új szobatársnőjére.

– Armand? Ó, persze, a recepciós, ugye? – Mylène tekintete az ablak felé vándorolt, ebből a szobából is az óvárosra lehetett látni. Hirtelen elfogta a vágy, hogy végigsétáljon a szűk kis utcákon, beszívja a sós tengeri levegő illatát, élvezze, ahogy a szél belekap a hajába. De ez várhat, előbb még egyszer vissza kell mennie Riboux-ba. – Ne aggódj, Rosalie, eszemben sincs kikezdeni senkivel! – nyugtatta meg a lányt, de közben rossz érzés fogta el. Úgy látszik, Rosalie elég féltékeny természet, vajon jól működik majd hosszú távon ez az együttlakás?

– Remek – mondta Rosalie megkönnyebbülve. – Tudod, Armand-nal néha eljárunk ide-oda. Táncolni, vagy megiszunk egy koktélt egy bárban. Hyères persze nem Párizs, de itt is lehet szórakozni kicsit. Csatlakozhatsz majd, ha van kedved.

– Köszönöm, miért is ne? – Igazából nagy kedve lenne egyszer táncolni, de vajon nem szítaná fel Rosalie féltékenységét, ha velük menne? Az elmúlt hónapok során szinte fogolyként élt Riboux-ban, az egyetlen szórakozása az volt, hogy esténként a gyenge lámpafénynél történeteket írt.

– Hogy miből áll a munkád pontosan, azt majd akkor mondom el, ha kezdesz áprilisban. Elsősorban a vendégek szobáit kell rendben tartanunk, de mivel, mint mondtam, alig néhány szobában laknak, azokkal gyorsan végzünk. Ráadásul az itt nyaraló vénségek sokszor már kissé szenilisek, nem nagyon izgatja őket a rend meg a tisztaság. Csak a magát grófnak képzelő orosz az első emeleten néz a körmére az embernek.

– Grófnak képzeli magát? – lepődött meg Mylène.

Rosalie teátrálisan felsóhajtott.

– Igen, állandó vendég itt. Alekszej Fjodorovics. A szobája hozzád tartozik majd. Egészen biztosan részletesen elmeséli neked, hogyan menekült a bolsevikok elől, akár akarod hallani, akár nem. Azt állítja, a Romanovok rokona. Hát, nem tudom. A szobája kicsit olyan, mint egy múzeum, állítólagos műtárgyakat őriz ott, amiket sikerült kicsempésznie Oroszországból.

– Na, erre kíváncsi vagyok.

– Előre megmondom, borravalóra itt ne is számíts! A vénséges angolok túlságosan fösvények, Alekszej Fjodorovicsnak meg alig van pénze.

Rosalie úgy érezte, ezzel minden fontos tudnivalót elmondott, és lekísérte Mylène-t az előcsarnokba.

– Na, hogy ment? – kérdezte Armand. A pultnak dőlve egy pohárka opálosan fehér pastist szopogatott, láthatóan semmi dolga nem akadt.

– Megkapta az állást – tájékoztatta Rosalie.

– Remek! Egyébként Armand vagyok – mutatott a mellényén díszelgő névtáblára.

– Ezt már tudja. Na gyere, Mylène, kikísérlek! – Úgy látszik, hiába bizonygatta Mylène, hogy nem érdekli Armand, Rosalie láthatóan mégiscsak féltékeny. Nagyon is észrevehető volt, mert zárkózottságról árulkodott a tekintete.

– Viszlát, Armand! – szólt hátra Mylène a válla fölött, majd sietett Rosalie után. – Tényleg egy csöppet sem érdekel Armand, megnyugodhatsz.

– Hát jó – mondta Rosalie békülékeny hangon. – Remélhetőleg te sem őt. Mindenesetre örülök, hogy hamarosan együtt dolgozunk. Addig meg talán nem unom halálra magam.

Mylène felnevetett.

– Kitartás, pár nap, és újra itt vagyok! – Rosalie tényleg rendes, kedves lánynak tűnik, gondolta Mylène. Fölösleges azon aggódnom, hogy nem jövünk ki jól, mert vetélytársat lát bennem, aki elhalássza előle Armand-t.

Búcsúzóul kétfelől arcon csókolták egymást, majd Mylène kilépett a tavaszi napsütésbe. Kellemesen cirógatták az arcát a napsugarak a márvány előcsarnok hűvöse után. A magas pálmafák méltóságteljesen ringatóztak a tenger felől fújó könnyű szélben. Vidáman lóbálta a retiküljét, már nem kellett aggódnia a szag miatt. A bizonytalanság helyét – amit még egy órája érzett, amikor megállt a tekintélyt sugárzó szálloda előtt – a bizakodás vette át, jó mélyen beszívta a sós levegőt. Talán ez a csodás környezet új erőt ad majd az élethez.

Még híre-hamva sem volt Hervè-nek, aki visszaviszi Riboux-ba, így lassan elsétált a hoteltől nem messze fekvő óváros irányába. Rögtön az utca elején egy kávézót látott: Café de l’Univers, hirdette a cégér. Az utcára kitett apró, kerek asztaloknál sokan ültek – főként idősebb férfiak és fiatal párok – a csíkos vászontető árnyékában, kávét szürcsöltek, süteményt ettek, vidáman beszélgettek. Mylène leült egy alacsony kőfalra, és onnan figyelte az embereket, magába szívta a látványt. Ahogy mindig, most is rögtön újabb ötletek cikáztak át a fején egy történethez, hangtalanul mormolt maga elé, nehogy elfelejtse őket. Kávézó, festői óváros, ragyogó napsütés. Szerencsére most volt ideje, hogy feljegyezze a megfigyeléseit a noteszába, hiszen a fejében máris körvonalazódni kezdett egy új történet. Este talán el is kezdheti írni. Bár a szomszédja, Jeanne háza örökös gyerekzsivajtól zeng, nincs az embernek egy nyugodt perce sem. Hirtelen heves vágyakozás fogta el a régmúlt idők után – amikor esténként a konyhai lámpa fényénél írhatta a történeteit, senki sem zavarta –, és könnyek gyűltek a szemébe. A nagyanyja ilyenkor csöndben üldögélt mellette, mások ruháit javítgatta, ezzel keresett egy kis pénzt. Amint Mylène befejezett egy történetet, felolvasta a nagymamának, és örömmel hallgatta a dicsérő szavait.

Beletúrt a táskájába, zsebkendőt keresett. Hervé bármelyik percben itt lehet, nem akarta, hogy könnyes szemmel lássa. A szűkszavú férfit mindig zavarba hozta bármilyen érzelmi megnyilvánulás.

Hogy elterelje a gondolatait, Mylène ismét a kávézó vendégeit kezdte figyelni. Meglepetésére ismerős arcot fedezett fel közöttük: a fiatalember volt az a hotelből, aki akkora zajt csapott a felújítási munka közben. Egyedül ült az egyik asztalnál, mohón evett valamit, talán egy croque monsieur lehetett, bár ebből a távolságból Mylène nem látta jól. Ahogy ott ült egymagában a sok csevegő, nevető ember között, olyan volt, mint egy apró sziget a végtelen tenger közepén: magányos és elhagyatott. Valamiképpen önmagára emlékeztette Mylène-t, és nemcsak azért, mert ő volt az egyetlen a csíkos vászontető alatt, aki egyedül üldögélt, hanem az arckifejezése miatt is: olyan elveszettnek látszott!

A fiatalember egyszer csak felemelte a fejét, a kőfal felé pillantott, észrevette Mylène-t. Ő egy pillanatig állta a tekintetét, majd gyorsan levette róla a szemét. Később megint odanézett. A szomszéd asztalnál ülő idős férfiak olyan élénken gesztikuláltak, hogy majdnem megbökték a könyökükkel. A fiatalember közben végzett a szendvicsével, felállt, indulni készült. Mylène követte a szemével minden mozdulatát. Amikor kilépett a naptető árnyékából a napfényben fürdő utcára, megállt egy pillanatra, Mylène felé biccentve meglengette a barettjét, és elmosolyodott. Mylène szíve megdobbant, szóval ő is felismerte. Meleg és kedves mosolya volt, Mylène önkéntelenül visszamosolygott. A fiatalember feltette a sapkáját, és elindult a hotel irányába, Mylène pedig már hallotta is Hervé lovainak trappolását két automobil motorzúgása mögött.

A riboux-i szomszéd megállította a lovakat, szorosra húzta a gyeplőt. Kezével leárnyékolta a szemét, és bizonytalanul körülnézett, feszélyezte a sok ember. Mylène intett neki, és gyorsan odaszaladt hozzá.

– Hát itt vagy! Gyere, szállj fel! – Mylène felé nyújtotta hatalmas mancsát, és felhúzta a szekérre. – Vigyázz, a tyúkasszonyságok hátrahagytak néhány tollat!

– Nem is keveset – felelte Mylène. Előhúzta a táskájából a kendőt, leterítette a tyúkpiszokba ragadt tollakra, és letelepedett. Most is penetráns volt a szag, de már nem zavarta, hiszen elérte a célját, megkapta az állást a hotelben. Az sem baj, ha soha többé nem lehet kimosni a szagot a kendőjéből és a ruhájából, a szállodában úgyis kap majd egy csinos, fekete ruhát, amilyet Rosalie is viselt. Már tudta, hogy új élet kezdődik a számára.

2. fejezet

Március utolsó napján Mylène a szomszédja, Jeanne szűk lakókonyhájának ablakában állt, és kinézett gyerekkori otthonára. Tizennégy éves kora óta lakott ott a nagyanyjával, amíg az idős asszony három hete meg nem halt. Akkor a háztulajdonos – egy elegáns férfi Toulonból – pár napot adott neki, hogy ürítse ki és hagyja el az otthonát. A nagyanyján kívül nem volt más rokona, így még sokkal fájdalmasabb volt az elvesztése. Szó szerint semmije sem maradt – se egy ember, akihez tartozott, se otthona, se pénze. A nagyanyja kevéske spórolt pénzét, amit egy fémdobozban tartott a konyhában, orvosra és gyógyszerre költötték, de tulajdonképpen már évek óta szűkölködtek. Mylène csak a nagymamája halála után szembesült azzal, mekkora a baj: hónapok óta nem fizettek lakbért a háztulajdonosnak, ezért a férfi könyörtelenül kitette a szűrét. Menjen, ahová akar! Könnyű azt mondani! Mylène éjszakákon át kétségbeesetten meredt a sötétbe, és azon töprengett, hogyan tovább.

– Mindent összepakoltál? – kérdezte Jeanne. Szokása szerint porronggyal a kezében járt-kelt a házban, törölgetve a számtalan foltot, amit hat csemetéje hagyott az ajtókon, falakon, bútorokon. Szőke haja kibomolva lógott az arcába.

Mylène bólintott, a kis kofferre meg a két doboz könyvre mutatott, ez volt minden tulajdona. A mára megkopott, agyonolvasott kötetek azokra az időkre emlékeztették, amikor még éltek a szülei, és egy szép nagy házban laktak Rocbaronban, csodás festmények és porcelánvázákban illatozó virágok között. Gyorsan elhessegette az emlékképeket, és inkább még egyszer megbizonyosodott róla, hogy eltette a legújabb novellája kéziratát, valamint a noteszát, mert katasztrófa lenne, ha ezeket itt felejtené.

– Örülj neki, hogy kiszabadulsz ebből a porfészekből! – dünnyögött Jeanne, és jártában-keltében gyorsan megtörölte a legkisebb csemetéje orrát. – Riboux-ban mintha élve lenne eltemetve az ember, nincs itt semmi. Hyères-ben sétálhatsz a tengerparton, elmehetsz táncolni. Vagy csinálhatsz bármi mást, amit máshol a fiatalok csinálni szoktak. – Keserűen felhorkant, Mylène-t pedig elöntötte a szánalom. Jeanne csupán pár évvel volt idősebb nála, de már úgy nézett ki, mintha kétszer annyi idős lenne.

– Nem tudom, lesz-e ilyesmire időm – mondta gyorsan, nehogy még inkább elkedvetlenítse Jeanne-t. – Hiszen egész nap dolgozni fogok.

– Biztosan hamar kifogsz magadnak egy jóképű férfit, és férjhez mész. – Jeanne szétválasztotta a földön birkózó két fiát. – Most azonnal fejezzétek ezt be!

– Nekem egészen más terveim vannak – mondta Mylène, és megint kinézett az ablakon a rozoga kis házra, ahol a nagyanyjával lakott. – Író szeretnék lenni. De újságíróként is szívesen dolgoznék egy lapnak. – Általában nem szokott beszélni a vágyairól, nehogy kinevessék, kigúnyolják, de Jeanne-t valószínűleg úgysem látja soha többé. Csupán szomszédok voltak, nem barátnők, véletlenszerűen hozta össze őket a sors. Jeanne csak kötelességtudatból fogadta be, mert falun, ahol szorosabb közelségben élnek az emberek, mint a városban, ezt tették, ha valaki bajba került.

Ahogy várható volt, Jeanne elhúzta a száját.

– Író? Újságíró? Melyik bolygón élsz te? Mostanáig a nagyanyád, áldott legyen a lelke, óvott mindentől, de a városban majd rájössz, milyen kemény a való világ. Nőként nincs más lehetőséged, mint férjhez menni, hidd el nekem!

– Majd meglátjuk – mormolta Mylène, és sokadszorra ellenőrizte, hogy tényleg ott vannak-e a táskájában a kéziratai. Amíg a szülei éltek, leánylíceumba járhatott, az apja e téren igen haladó szellemű volt. Természetesen sokkal jobb eséllyel teljesíthetné be az álmait, ha el is végezhette volna az iskolát. Ám a sors sajnos közbeszólt. De azért csak van rá lehetőség, hogy elérje a céljait! Mindenesetre semmi kedve Jeanne-nal megvitatni ezt, nem hagyja, hogy őt is a hatalmába kerítse egy megkeseredett nő pesszimizmusa. A nagyanyja mindig megerősítette abban, hogy ragaszkodjon az álmaihoz, és amikor felolvasta neki egy-egy történetét, megbeszélték, mit lehetne javítani rajta. Rendkívül olvasott asszony volt, a konyhai ülőpad fölötti polc roskadozott a könyvektől, mert Mylène mindig hozott egyet ajándékba, amikor hazalátogatott Le Castellet-ből. A vendéglő közelében volt egy kis könyvesbolt, gondos válogatás után ott vásárolta a könyveket, amennyiben össze tudta spórolni rájuk a pénzt.

– Okos vagy, és szép – mondogatta a nagyanyja bátorítóan, ha Mylène olykor kételkedett, hogy valóban jók-e a történetei, és attól félt, soha egyetlen folyóirat sem hozza majd le őket. – Bármit elérhetsz. Minden kudarcra úgy tekints, mint egy kőre, amelyben megbotlasz, de át kell lépned rajta a célhoz vezető úton!

Nagymama biztatása mindig jót tett Mylène-nek, erőt adott, hogy tovább írjon. Azonban legfőbb bizalmasa immár halott. Titkon attól félt, egyszer csak elhalványul majd az emléke, ahogyan a szülei arca is egyre elmosódottabbá vált az évek múlásával. Tragikus körülmények vezettek a halálukhoz, és azóta Mylène a nagyanyjánál élt, aki mindent megtett, hogy szerető otthont teremtsen.

Csupán a könyvek maradtak neki, amelyeket magával visz a szállodába, meg az apró ezüstkereszt, amely mindig a nagyanyja nyakában lógott. Most már az övé. Óvatosan megérintette az ékszert, mintha ezzel maga elé idézhetné a nagymamáját.

– Megjött Hervé – szólalt meg Jeanne, amikor meghallották kintről a lovak trappolását. – Akkor hát au revoir, és sok szerencsét a városban!

– Hálásan köszönöm, hogy nálatok lakhattam. – Mylène megölelte Jeanne-t, aki ezt sután hagyta. Majd gyorsan ráparancsolt a gyerekekre, hogy segítsenek kivinni a koffert meg a dobozokat.

Miután egyesült erővel felraktak mindent a szekérre, Mylène is felszállt. A gyerekek vidáman integettek a lassan távolodó lovas kocsi után. A kis, ferde tetős ház, mögötte a hegyoldalban csörgedező patakocska – ezek voltak az utolsó képek, amelyeket Mylène magával vitt Riboux-ból.

Furcsa volt az első éjszaka a hotelben. Amikor reggel felébredt, először azt sem tudta, hol van, aztán, mint az elmúlt hetek során mindig, ezer darabra tört a szíve, hiszen jött a szomorú felismerés: nagymama halott, ő pedig egyedül van a világban. Szerencsére Rosalie már kora reggel megállás nélkül csacsogott, ami egyelőre tompította a szúró fájdalmat a mellkasában.

Mylène begombolta az új, fekete ruháját, a derekára kötötte a csipkés szegélyű, fehér kötényt, megfésülködött. Ahhoz, hogy feltűzze, mint Rosalie, az ő haja túl rövid volt.

– Reggelinél majd megismered a többieket – mondta éppen a szobatársnője –, mindenkit bemutatok. Monsieur Guillaud tegnap a lelkemre kötötte, hogy vegyelek a szárnyaim alá. De szerintem gyorsan kiismered majd itt magad.

– Én is azt hiszem. – Mylène remélte, hogy sok dolga lesz, ami eltereli a gondolatait a bánatáról, a nyomorúságáról.

Lefelé a lépcsőn találkoztak az igazgató úrral, aki minden jót kívánt Mylène-nek az első napjához. A konyhában már nagy volt a sürgés-forgás. Rosalie bemutatta a személyzetet, miközben ők is leültek gyorsan megreggelizni.

– Ő Fernand, a szakácsunk – mutatott egy fehér szakácssapkát viselő, langaléta, sovány, bajuszos férfira, aki üdvözlésképpen odabiccentett Mylène-nek. – Ők pedig a kuktáink: Philippe és André. A három asszony, aki kint áll az udvaron, hajnalban jön takarítani, neked nem lesz velük dolgod, más az időbeosztásuk. Az étteremben Étienne és Maël szolgál fel, de ők most persze éppen a vendégek reggelijéhez terítenek odafent.

– Engem meg már ismersz – lépett oda hozzájuk Armand, kezében egy csésze kávéval.

– Mivel elállod a bejáratot, tényleg nem kerülhet el téged senki – gúnyolódott Rosalie évődő hangon. – Kivéve persze, ha a hátsó ajtón surran be.

– Talán inkább igyekezned kellene, nem ennyit fecsegni – ugratta Armand, miközben élvezettel beleharapott egy vastagon megkent vajas kenyérbe. – Kifutsz az időből, ha munka előtt meg akarod mutatni Mylène-nek az egész szállodát.

– Igazad van. – Rosalie kapkodva felhajtotta a kávéját, és felugrott. – Monsieur Guillaud tegnap este még a lelkemre kötötte, hogy először mutassak meg neked mindent – fordult Mylène-hez. – Gyere!

– Ó, máris… – Mylène letette a tányérjára a szelet kenyeret, amelybe éppen csak beleharapott, úgysem volt étvágya. Túlságosan ideges volt az első munkanapján, izgult, hogy mindent jól csináljon, ne kövessen el hibákat. Bele sem akart gondolni, mi lesz, ha esetleg olyan ügyetlen, hogy az igazgatónak el kell bocsátania. Mert akkor aztán végképp az utcára kerülne, Riboux-ba pedig már nincs visszaút. Igyekezett leküzdeni a pánikot, ami elhatalmasodott rajta.

Rosalie türelmetlenül megrántotta a ruhaujját.

– Na, gyere már! Később találkozunk, Armand. Elmegyünk valahová ma este? – szólt még hátra a válla fölött a fiatalembernek.

– Bármire kapható vagyok – vigyorgott Armand.

Miközben végigjárták a csöndes folyosókat, és Rosalie megmutatta a különböző helyiségeket, Mylène-t megint lenyűgözte a grandiózus épület, akárcsak az első látogatásakor. A vendégszobák kecses, fényes mahagónibútorokkal voltak berendezve, az ablakok előtt nehéz, földig érő, borvörös brokátfüggönyök lógtak. Mylène a nagyanyja házának egyszerű berendezésére gondolt, és ismét úgy érezte itt magát, mint egy palotában. Milyen csodás lenne a függönyök résén bekukucskáló reggeli napfényre ébredni az egyik ilyen faragott támlájú, széles ágyban hófehér paplan alatt! Igyekezett jól az eszébe vésni a szeme előtt megjelent képet, hogy később felhasználhassa az egyik történetében. Biztos volt benne, hogy sok új inspirációt kap majd ebben a szállodában.

– Ne ábrándozz! – Rosalie oldalba bökte a könyökével. – Hol jár az eszed folyton? Most jól figyelj, megmutatom az orosz szobáját!

Mesterkulcsával kinyitotta az ajtót, Mylène nyugtalanul figyelte.

– És ha bent van?

– Ne aggódj, biztosan nincs itt! Mindig jóval azelőtt ott ül az étteremben, hogy elkezdődne a reggeliztetés, mintha attól félne, nem jut neki semmi. Órát lehetne igazítani hozzá. – Rosalie belépett a szobába, amely a kisebbek közé tartozott a hotelben.

Mylène-nek rögtön feltűnt néhány különös tárgy az egyik polcon, aztán eszébe jutott, hogy Rosalie említett valamit az orosz műkincseiről.

– Ne nyúlj hozzájuk! – kiáltott rá Rosalie éles hangon, bár Mylène még a polc közelébe sem ment.

– Miféle holmik ezek? Nagyon réginek tűnnek. És ez az olvashatatlan felirat ennek az öreg könyvnek a fedelén, talán cirill írás?

– Nem, orosz. Alekszej Fjodorovics egyszer azt mondta, ez egy Biblia.

Mylène megcsodálta a vaskos könyv aranyozott gerincét, a lapok hártyavékonynak tűntek.

– Az oroszok cirill betűkkel írnak – mondta aztán.

Rosalie a szemét forgatta.

– Nekem aztán teljesen mindegy, hogy nevezik. Az orosz szerint mindenesetre ez egy nagyon sokat érő darab a családi örökségből. Amikor elmenekült a bolsevikok elől, alig valamit tudott magával hozni, csupán a Bibliát, azt a kis olajképet mellette, meg azt a különös tojást.

Mylène közelebb hajolt a képhez, amely egy ájtatos arcú szentet ábrázolt, feje körül arany glóriával. Nagyon régi lehetett, a színek megfakultak, és hajszálvékony repedések hálózták be a képet.

– Ez egy ikon, milyen érdekes!

– Te aztán mindent tudsz, mi? – Rosalie-t láthatóan bosszantotta, hogy Mylène többet tud az orosz műtárgyairól, mint ő. – Nyilván azt is, mi ez a furcsa húsvéti tojás.

Mylène alaposan megnézte a bíborvörös tojást, amely aranyozott lábacskákon állt. Finom aranyszálakból álló, rombusz alakú mintázat hálózta be az ovális felületet, a rombuszok csúcsait parányi virágokat formázó csillogó drágakövek – talán gyémántok? – díszítették.

– Gyönyörűszép. De sajnos én sem tudom, mi lehet, még sosem láttam ilyet.

– Szerintem túl sok rajta az arany, és ha engem kérdezel, elég olcsónak tűnik. Nem is hiszem, hogy ez valódi arany. Valószínűleg nem sokat érnek ezek a dolgok itt. – Rosalie unottan futtatta végig a pillantását a tárgyakon, Mylène viszont megigézve nézte őket.

– Ha nem érnének semmit, Monsieur Alekszej biztosan nem csempészte volna ki őket Oroszországból. Nagy veszélynek tette ki magát ezzel.

– Meglehet. – Rosalie már elvesztette az érdeklődését Alekszej Fjodorovics vagyontárgyai iránt. – Lényeg, hogy ezt a három dolgot nem szabad letörölgetned. Szigorúan tilos. Éjszakára a szálloda páncélszekrényébe zárja ezeket, de minden áldott nap előveszi a kincseit, hogy csodálhassa őket.

– Bizonyára az elhagyott hazájára emlékeztetik őt – mondta Mylène csendesen. Nagyon jól meg tudta érteni az ismeretlen oroszt, hozzá hasonlóan nyilván ő is gyökértelennek érezte magát, nem tartozott sehová.

– Na, gyerünk tovább! Meg akarom mutatni a hotel többi részét is, mielőtt elkezdjük a munkát.

Rosalie bezárta maguk mögött a szoba ajtaját, majd folytatták a szálloda bejárását. Útközben alig találkoztak vendéggel. Az utolsó helyiség a földszinten egy kicsi, de nagyon lakályos könyvtárszoba volt. Mind a négy fal mentén a stukkós mennyezetig érő könyvespolcok álltak, előttük bársonykanapékon és fotelokban lehetett olvasgatni, vagy csak üldögélni.

Mylène úgy érezte, ez itt maga a Paradicsom. Áhítatos tisztelettel sétált végig a polcok előtt, olvasgatta a címeket a könyvek gerincén. Számtalan híres szerző műveit fedezte fel, Balzactól, Zolán, Victor Hugón át Proustig, Verne-ig és Dumas-ig. De sok olyan szerzőt is látott, akiről még sohasem hallott. Óvatosan kihúzta Stendhaltól a Vörös és feketét. Legszívesebben azonnal beleolvasott volna, de gyorsan emlékeztette magát, hogy nem szórakozásból van itt.

– A könyvtár csak a vendégeknek áll rendelkezésére.

– Komolyan? – Mylène csalódottan bámult Rosalie-ra. Pedig már éppen elképzelte, ahogy esténként a kanapé sarkába kuporodik, egy vaskos könyvvel az ölében, és elmerül egy varázslatos, ismeretlen világban. Ez a kép most szétpukkant, mint egy szappanbuborék. – A személyzet nem jöhet be ide? De legalább kölcsönvehetünk könyveket, hogy a szobánkban olvassuk el?

Rosalie megrándította a vállát.

– Fogalmam sincs. Őszintén szólva ez soha nem jutott eszembe, nem vagyok egy könyvmoly. De igazság szerint még egyetlen vendéget sem láttam betévedni ide. Soha nincs itt senki. Ha ennyire odavagy a könyvekért, este, munka után nyugodtan bejöhetsz. Olyankor a vendégek a városban sétálnak, szórakoznak, csekély a veszélye, hogy bárki rád találjon itt.

– Hm. – Mylène idegesen rágta az ajkát, azon töprengve, vállalja-e a kockázatot, hogy illetéktelenül beül a könyvtárba. Semmi olyat nem akart tenni, ami veszélyeztetheti az állását, ugyanakkor túl nagy volt a csábítás. Hogy is állhatna ellen a régi könyvek illatát árasztó szoba varázsának, az olvasás iránti szenvedélyének? – Monsieur Guillaud esténként még körbejár a szállodában?

Rosalie felnevetett, mintha valami nagyon vicceset hallott volna.

– Ó, dehogy! Alig várja, hogy a nap végén visszavonuljon a lakosztályába a fiatal feleségéhez, rágyújtson egy szivarra és csak lazítson. De most már menjünk tovább!

Mylène megadóan bólintott, de kifelé menet még megakadt a szeme egy kerek kisasztalon heverő folyóiraton. Hirtelen déjà-vu érzés fogta el: mint amikor először jött a szállodába, megint a híres író házaspár, Scott és Zelda Fitzgerald nézett rá, csak ezúttal a Vanity Fair magazin címlapjáról, nem pedig egy újság pletykarovatából. Elszabadult mulatozás Long Islanden – hirdette a szalagcím. A New York-i rendőrség éjszakai csendháborítás miatt vonta kérdőre F. Scott és Zelda Fitzgeraldot. Szomszédok panaszkodtak a hajnalig tartó lárma és a szesztilalom megszegése miatt.

Rosalie, aki már kint állt a folyosón, bedugta a fejét az ajtón.

– Hol maradsz már?

– Jövök… – Mylène vetett még egy utolsó pillantást az álompárra, gondtalannak, boldognak látszottak, sugárzó mosoly az arcukon, ám azt is észrevette, hogy a tekintetükből hiányzik ugyanez a vidámság.

* * *

A nap szinte egy szempillantás alatt eltelt, bár Mylène még nem dolgozott önállóan, most csak kísérte Rosalie-t, hogy ellesse, mit hogyan kell csinálni. Alekszej Fjodoroviccsal nem találkoztak a nap folyamán, csak négy élemedett korú, de jó karban lévő angol hölggyel, ők az egyik lakosztályban bridzseztek. Az egyikük, akinek ezüstszürke fürtjei szép szabályos rendben sorakoztak a fején, mintha oda lennének ragasztva – ahogy egyébiránt a társnőiéi is –, egy máltai selyemkutyát tartott az ölében. Az eb kifejezéstelen szemmel, kilógó nyelvvel bámult a két szobalányra.

– Kedvesem – fordult Rosalie-hoz a kutyás hölgy, aki a Miss Hyacinth névre hallgatott –, az én kis Madeleine-emmel történt egy kis baleset. Ha lenne olyan jó…

Rosalie és Mylène a szép királykék szőnyegre nézett, amelyen egy kis tócsa éktelenkedett.

– Természetesen, madame – bólintott Rosalie, majd kivonultak a szükséges tisztítószerekért. A folyosón a szemét forgatva odasúgta Mylène-nek: – Amint látod, eléggé speciális igényű vendégeink vannak. Az orosz a féltve őrzött műtárgyaival, az angol hölgy az ölebével, aki nem szobatiszta… Aztán ott van az ornitológus az első emeleten, aki soha nem szól egy szót sem, és mindig újabb meg újabb pillangókkal bukkan fel. Feltűzi, és üvegfedelű dobozokba zárja szerencsétleneket. Ezeket mindig óvatosan le kell törölgetnünk. Az egész szobája halott pillangókkal van tele.

Mylène eltekintett attól, hogy felvilágosítsa a kolléganőjét, az ornitológus madártudós, nem pedig lepkegyűjtő, mert nem akart megint tudálékosnak tűnni. A tisztítószeres kamrában kerestek egy rongyot, amit benedvesítettek, folttisztítót tettek rá.

– Ez nagyon szórakoztató – jegyezte meg kuncogva.

– Szórakoztató? – horkant fel Rosalie. – Bár egyszer már tényleg szórakoztató vendégek jönnének ide! Talán néhány híresség. De hát mit is keresnének Hyères-ben? Nem, a szórakoztató és érdekes emberek mind Párizsban vannak, ott zajlik az élet.

Estére elszállt Rosalie rosszkedve, elkezdte kicsinosítani magát a szobájukban. Mylène az ágyán ülve jegyzetelt a noteszába, miközben fél szemmel figyelte a készülődést. Rosalie belebújt egy pezsgőszínű selyemruhába, amely lazán ölelte körül a csípőjét – biztosan jó sokáig kellett spórolnia, hogy megvehesse –, a haját kiengedte, lágy hullámokban omlott a vállára. Végül vörösre rúzsozta a száját, és annyi púdert tett az arcára, hogy előkelően sápadtnak tűnt, mint egy fehér liliom.

– Hová mentek Armand-nal?

– Meglátjuk. Talán a Café de l’Univers-be, vagy egy bárba, ahol ma este szórakozni lehet. Táncolni akarok végkimerülésig, és nem gondolni bepisilő pincsikre vagy halott pillangókra. Tényleg nem akarsz velünk jönni?

– Ma nem. – Mylène szórakozottan köröket rajzolt a noteszába. Csábító volt ugyan, hogy belekóstoljon az éjszakai életbe, de annál is jobban vonzotta a könyvtárszoba, bár némileg tartott tőle, hogy rajtakapják ott. És egyedül akart maradni kicsit, hogy rendezze a gondolatait, annyi új benyomás érte az első munkanapján. – Remélem, lesz merszem bemenni a könyvtárszobába. Szeretném elolvasni az összes könyvet, ami ott van, még ha évekbe telik is. Vagy dolgozom kicsit a történeten, amit éppen írok.

Rosalie gyöngysort akasztott a nyakába – lerítt róla, hogy hamis –, majd értetlenül Mylène-re meredt.

– De miért csinálod? Mire jó ez?

– Mert író akarok lenni – vallotta be Mylène halkan. – Novellákat, regényeket szeretnék írni, hogy örömet szerezzek az embereknek.

– Fura egy lány vagy te! – nevetett fel Rosalie, majd becsatolta a cipője vékony pántjait. – És hol marad akkor a szórakozás? Nem akarod jól érezni magad, nem szeretnél táncolni, pezsgőt inni egy jóképű férfival?

Mylène csak mosolygott. Rosalie bizonyára nem értené meg, ha elmondaná neki, hogy az írás jelent számára mindent. Kitalált figurák bőrébe bújni, az ő szemükkel látni a világot, rajtuk keresztül olyasmit átélni, ami a való életben soha nem történne meg vele, ismeretlen helyeket felfedezni, egy teljesen új valóságot teremteni, amely hangulattól függően lehet gondtalanul vidám, varázslatos vagy szomorú.

– Érezd jól magad ma este!

– Köszönöm – ragyogott fel Rosalie arca. – Legközelebb te is velünk jössz.

Miután a szobatársnője elment, Mylène belemerült a jegyzeteibe, de aztán hirtelen megint rátört a magány jól ismert érzése, ólomsúllyal nehezedett a lelkére, alig kapott levegőt. Odalépett az ablakhoz, kinézett a gyönyörű naplementébe. Egymásba olvadó bíbor- és narancsszínekben bukott le a nap ott, ahol a tengert sejtette, ugyanakkor megjelent az égen a hold vékony sarlója. Egyszerre ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy ő is kiélvezze ezt a csodás estét, de nem úgy, ahogy Rosalie, aki táncolni és koktélt inni akart, hanem egészen más módon. Kisurrant a már mély árnyékokba borult folyosóra, körülkémlelt, de mindenütt teljes csend honolt. Leszaladt a lépcsőn, az első emeleten valami halk, mélabús gramofonzene hallatszott ki Alekszej Fjodorovics szobájából. A földszintre érve már a könyvtárszoba kilincsén volt a keze, amikor újabb zajt hallott. Rémülten hallgatódzott a kihalt folyosón, aztán amikor közeledtek a hangok, gyorsan meglapult egy sötét sarokban. Miss Hyacinth és az egyik barátnője tűnt fel a folyosón, élénken csevegve, majd bevonultak a könyvtárba. Hangos csattanással csukták be az ajtót maguk mögött, amire Mylène összerezzent. Csüggedten várt egy darabig a rejtekhelyén, amíg rá nem jött, hogy a két hölgy nem hagyja el egyhamar a barátságos könyvtárszobát. Csalódottan indult vissza a szobájába, az egyik lépcsőfordulóban megállt, nagyot ásított. Hirtelen rátört a kimerültség, talán jobb is, ha inkább kipiheni magát, és beleszokik a munkába, mielőtt újra megpróbál beosonni a könyvtárba.

Pár nap múlva azonban nem bírt tovább a kíváncsiságával. Amikor Rosalie kora este légyottra ment Armand-nal a tengerpartra, ismét szerencsét próbált.

Óvatosan nyitott be a könyvtárszobába, először csak belesett, hogy van-e ott valaki. Senkit sem látott. Mivel még nem sötétedett be, és kintről beszűrődött némi fény, odaült az ablak alá egy vörös bársonnyal bevont zsámolyra, miután levette a polcról Stendhal Vörös és fekete című művét, amely már első nap felkeltette a figyelmét.

Csak olvasott és olvasott, belefeledkezett a 19. századi burzsoázia és nemesség izgalmas világába. Nemsokára annyira besötétedett, hogy már alig tudta kibetűzni a sűrűn nyomtatott sorokat, így felállt, és felkapcsolta a sarokban az állólámpát. Puha fény öntötte el a szobát. Onnan, ahol most állt, már nemcsak a háttámláját látta az egyik bársonykanapénak, hanem az ülőrészét is, és ijedtében akkorát dobbant a szíve, hogy majd kiugrott a helyéből. Nem volt egyedül. Nem, egész idő alatt itt volt valaki a könyvtárban.

A kanapén az a fiatalember feküdt, aki a szállodaigazgató irodája melletti szobában kalapált és fűrészelt, amikor Mylène az állásra jelentkezett. A cipőjét levette, lyukas zokniba bújtatott lába a kanapé karfáján pihent. A szőnyegre helyezett két cipője mellett egy üveg állt, meg egy pohár félig tele vörösborral, a mellkasán nyitott könyv hevert, nyilván olvasás közben aludt el.

Mylène hosszú percekig csak nézte tanácstalanul, nem tudta, mitévő tegyen. Ébressze fel? De minek? Vagy tegyen úgy, mintha észre sem vette volna, és olvasson tovább? De kíváncsi volt erre a fiatalemberre, ahogy két hete is, amikor a Café de l’Univers-ben látta. Mindenképpen tudni akarta, mit olvas, mert Mylène meggyőződése szerint úgy lehet a legtöbbet megtudni valakiről, ha megnézzük, milyen könyveket szeret.

A belgyógyászat kézikönyve, betűzte ki az írást a nyitott kötet borítóján, miközben a fiatalember fölé hajolt. Milyen különös olvasmány ez egy szerelőnek!

A következő pillanatban a fiatalember hirtelen kinyitotta a szemét, némán, meglepetten meredt Mylène-re, aki ijedtében hátraugrott, és nekiütközött az egyik polcnak, amelyen megremegtek a könyvek.

– Hopplá, mademoiselle! – mondta a fiatalember. Fáradtan megdörzsölte a szemét, és kisimított egy barna tincset a homlokából. – Ne olyan hevesen! Ha leveri a könyveket a polcról, az jó nagy zajjal jár, és nyilván maga is tudja, hogy sem én, sem maga nem lehetne itt. – Aztán elmosolyodott, mintha elég valószínűtlen lenne, hogy felfedezik őket, de az is lehet, hogy csak nem érdekelte.

– Elnézést, hogy felkeltettem – hebegett Mylène, és gyorsan visszatolta a helyére a Bovarynét, A Notre-Dame-i toronyőrt és az