Borító

A fordítás Daphne du Maurier: Rebecca (Victor Gollancz Limited, London) alapján készült

Műszaki szerkesztő, tördelő: Kühne Andrea

A borítót tervezte: Malum Stúdió – Szabó Márton

Hungarian translation © Ruzitska Mária jogutóda, 2011, 2020

Copyright © Gabo Kiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-065-0

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

ELSŐ FEJEZET

Az éjszaka álmomban megint Manderleyben jártam. Mintha újra ott álltam volna a vasrácsos kapunál, amely a felhajtóhoz vezet. Sokáig álltam ott, nem tudtam bemenni, mert a kapu be volt zárva, és még a láncot is keresztbe akasztották a rács előtt. Álmomban a kapust hívtam, de nem jött. És mikor jobban benéztem a rozsdás rácson keresztül, láttam, hogy a kapusfülke üres.

A kémény nem füstölt, és az apró, rácsos ablakok szomorúan, elhagyatottan bámultak rám. Aztán, ahogy ez álmokban lenni szokott, hirtelen természetfölötti erőm támadt, és mint valami szellem keresztülsuhantam a bezárt kapun. Az út ott kanyargott előttem, mint azelőtt, de mikor néhány lépést tettem, láttam, hogy mégsem olyan, mint akkor régen volt. Keskeny volt és elhanyagolt, egészen más, mint a mi időnkben. Eleinte sehogy sem értettem a dolgot, zavarban voltam, és csak mikor lehajtottam a fejemet, hogy egy lehajló ág alatt keresztülbújjak, akkor eszméltem rá, hogy mi történt. A természet fenyegető indaujjaival lopva, észrevétlenül visszakúszott a régi helyére. Az erdő, amely akkor régen is fenyegetően állt őrt a kastély körül, végre mégis diadalmaskodott, és a fák sötét falat alkotva magasodtak a feljáró peremén. A bükkök mezítelen, fehér törzse egymáshoz hajolt, ágaik pedig valami különös öleléssel fonódtak össze egy székesegyház boltozatához hasonló ívet formálva a fejem fölött. És más fákat is láttam a bükkfák között, megroggyant tölgyeket, eltorzult törzsű szilfákat, valamint egyéb szörnyetegeket, amelyekre régebbről nem emlékeztem.

Az út most olyan volt, mint egy szalag. Kavicsos felülete eltűnt, fű és moha nőtte be. A fák alacsony ágai szinte áthatolhatatlan akadályt képeztek, göcsörtös gyökérzetük pedig olyan volt, mint megannyi csontvázkarom. Elszórva, itt-ott ebben a dzsungelben ráismertem egy-egy bokorra, a hortenziákra például, amelyek a mi időnkben gondozott, ápolt növények voltak, és kék virágaikat valaha sokan megcsodálták. Azóta emberi kéz nem nyúlt hozzájuk, elvadultak, óriásira nőttek, de virágot nem hoztak, feketék és csúnyák voltak, mint a névtelen paraziták körülöttük.

Kanyargott az út, amelyen valaha annyit jártunk, hol kelet, hol nyugat felé tartott. Olykor azt hittem már, hogy belevész a sűrűbe, de aztán megint felbukkant egy kidőlt fa alatt, vagy a téli esők mosta sáros árok túlsó oldalán.

Sohase hittem volna, hogy ilyen hosszú ez az út! Úgy látszott, a kilométerek is megsokasodtak, mint a fák, és az ösvény útvesztőbe vezet, a vadon szívébe, nem pedig a mi házunkhoz, amely hirtelen bukkant elém. Természetellenesen magasra nőtt bokor állta el a bejáratot, és nyújtogatta mindenfelé az ágait. Szívem erősen dobogott, és torkomat a sírás fojtogatta.

Tehát újra itt vagyok Manderleyben, a mi Manderleynkben, és a ház éppen olyan titokzatos és néma, mint volt, szürke kőfalai sejtelmesen ragyognak a holdfényben, az ablakokban visszatükröződik a zöld pázsit. Az idő nem ártott a falak tökéletes arányainak, sem a ház romantikus szépségének. Olyan ez a ház ma is, mint csillogó drágakő egy kinyújtott tenyérben.

A kert a tisztás felé lejt, a tisztás meg lehúzódik a tengerig, mikor megfordulok, ezüsttükör tündöklik a holdfényben, szellő nem borzolja sima felszínét. Nem, ezt az álombeli vizet semmiféle vihar nem kavarhatja fel. Ennek a sápadt égnek tiszta fényét felhő nem homályosíthatja.

Újra visszafordultam a ház felé, és bár a ház ma is olyan volt, mintha csak tegnap költöztünk volna ki belőle, a kert éppen úgy engedelmeskedett a dzsungel törvényeinek, mint az erdő. A rododendronok sok méter magasra nyúltak fel, és összeházasodtak mindenféle szegény, névtelen, fattyú bokorral, amelyek belekapaszkodtak a gyökereikbe. Egy orgonabokor a bükkfával nőtt össze, és a repkény, amely mindig is ellensége volt a szépségnek és a gráciának, indáival szorosan körülfonta őket. Különben is ő volt az úr ebben az elveszett kertben. Hosszú hajtásai végigkúsztak a pázsiton, és úgy látszott, hamarosan be fogják hálózni az egész házat. És még egy másik növény burjánzott el itt, az erdőknek valamely törvénytelen szülöttje, magját valaha véletlenül szórhatták el a fák alatt, azután ott felejtődött, és most a repkénnyel együtt csúnya, óriás rebarbaraszerűséggé nőtt a pázsiton, ahol valaha sárga nárciszok illatoztak.

A csalán néhol teljesen elzárta az utat, áttolakodott az ösvény túlsó oldalára, a ház ablakaihoz vezető utat is elállta, mint megannyi közömbös őr, durván, esetlenül. Közöttük nyulak futkároztak.

Tovább sétáltam az álombeli kertben, mint egy alvajáró.

A holdfény különös játékot tud űzni a képzelettel, még az alvó képzeletével is. Amint ott álltam visszafojtott lélegzettel, meg mertem volna rá esküdni, hogy a ház nem üres, hogy éppen úgy él és lélegzik, mint akkor régen.

Az ablakokból világosság szűrődött ki, a függönyöket szelíden meglebbentette az esti szellő, a könyvtárszoba ajtaja félig nyitva volt, mintha mi hagytuk volna úgy, és a zsebkendőm ott hevert a kisasztalon, ahol a nagy, alacsony vázában őszirózsák bólogattak.

A szobán is meglátszott, hogy laknak benne. Az íróasztalon néhány könyv feküdt és a Times egy régi, megsárgult példánya. Hamutartókban cigarettacsikkek voltak, a párnákon még látszott a fejünk nyoma, a kandallóban elüszkösödött fahasábok hevertek.

És Jasper, a drága, okos szemű Jasper nyelvét lógatva ott hevert a padlón farkát csóválva, mint régen, amikor gazdája közeledő lépteit hallotta.

Most egy felhő, amelyet idáig nem láttam, eltakarta egy pillanatra a holdat, mint sötét kéz egy fehér arcot. A káprázat szétfoszlott. Az ablakokban egyszerre kialudtak a fények. A ház, amint ott állott előttem, lélektelen, szürke kőtömeg volt ismét, komor falai között nem suttogott többé a múlt.

A ház: kripta, félelmünk és szenvedésünk van eltemetve romjai között. Nincs feltámadás. Ha nappal gondolok Manderleyre, gondolataim nem keserűek többé. Olyannak látom már, amilyen lehetett volna, ha félelem nélkül tudok benne élni. Emlékszem a nyári rózsákra és a hajnali madárcsicsergésre, a teára a vadgesztenyék alatt és a tenger távoli morajlására.

És az orgonákra is emlékszem és a Boldog-völgyre. Ez mind valóság volt, nem lehet eltörölni, letagadni, de csak emlék már, amely nem fáj többé. Mindezt álmomban láttam, mialatt felhő takarta el a holdat, és én tudtam, hogy álmodom.

Pedig a valóságban sok száz kilométerre voltam Manderleytől, egy ellenséges országban. Tudtam, hogy nemsokára felébredek majd egy sivár kis hotelszobában, amely éppen a maga köznapiságában megnyugtató. Majd sóhajtok, ha felébredek, kinyújtózkodom, megfordulok, és ha kinyitom a szemem, hunyorgatva nézek a napba és a kemény, tiszta kék égre, amely olyan egészen más, mint álmaim holdfénye volt.

Hosszúnak és eseménytelennek ígérkezik a mai nap, de valami olyan áldott nyugalmat rejt magában, amilyenről álmodni sem mertünk volna azelőtt.

Nem fogunk Manderleyről beszélni. Nem mondom el az álmomat. Mert Manderley nem a miénk. Manderley nincs többé.

MÁSODIK FEJEZET

Soha többé nem mehetünk vissza. A múlt még mindig nagyon közel van. A dolgok, amelyeket megpróbáltunk elfelejteni, újra feltámadnának. A félelem, a riasztó nyugtalanság, amely olykor vak és oktalan rémületté nőtt, hála istennek elcsitult. De ha visszamennénk, újra rám rontana, mint valami élő ellenség.

Maxim csodálatosan türelmes, és sohasem panaszkodik. Még olyankor sem, amikor rátörnek az emlékek, és ez jóval gyakrabban történik, mint ahányszor beszél róla.

Ha csak ránézek, már tudom, hogy a gondolatai megint Manderleyben járnak. Ilyenkor hirtelen olyan elveszettnek és zavartnak látszik, minden kifejezés eltűnik drága arcáról, mintha egy láthatatlan kéz törülné le onnan. Álarc borul a vonásaira, merev és hideg, szép, de élettelen. Ilyenkor egyik cigarettát a másik után szívja, nem is nyomja el őket, és a füstölgő cigarettavégek elhullott virágsziromként hevernek szanaszét. Gyorsan és élénken beszél olyasmikről, amik egyáltalán nem fontosak. Egyik tárgyról a másikra ugrik, mintha félne hosszasabban időzni valamelyiknél. Mintha volna egy elmélet arról, hogy az embert a szenvedés jobbá és erősebbé teszi, és hogy mindenkinek szüksége van a tűzkeresztségre, hogy igaz ember válhasson belőle.

Mi mind a ketten szenvedtünk. Mind a ketten ismerjük a félelmet és a magányosságot. Ismerjük a reménytelen kétségbeesést. Igen, azt hiszem, hogy előbb-utóbb mindenkinek az életében elkövetkezik a megpróbáltatás órája. Mindenkinek megvan a saját gonosz szelleme, amely gyötri és kínozza, és próbára teszi minden erejét. Mi megbirkóztunk a magunk gonosz szellemeivel. Legalábbis nem kínoz bennünket többé. Remélem, hogy túl vagyunk a válságon. Nem adták olcsón a szabadságot és a nyugalmat, alaposan megfizettünk érte, és én a lelkemet is felajánlanám az ördögnek, ha ezen az áron mostani békességünket és nyugalmunkat biztosíthatnám. Természetesen akadnak most is szomorú percek, de kárpótlásul sokszor érezzük úgy, hogy az óra nem méri az időt, és ezekben az időtlen percekben sikerült megragadnunk az örökkévalóság egy futó mosolyát.

Nincs többé titkunk egymás előtt. Együtt vagyunk, egymáshoz tartozunk. Egyet gondolunk és egyet érzünk. A válaszfalak leomlottak. Örömet, bánatot, mindent megosztunk egymással. Nem zúgolódunk, hogy a hotel unalmas és rossz, hogy az étel íztelen, és hogy minden nap egészen egyforma. Nem is szeretnénk, ha másként volna. Az előkelő szállodákban Maxim nagyon sok ismerőssel találkozna. Mind a ketten szeretjük az egyszerűséget, és ha néha unatkozunk is: az unalom pompás ellenszere a félelemnek. Egyformák a napjaink, és az idő jelentős részét azzal töltjük, hogy felolvasok Maximnek.

Az egyetlen órája a napnak, amelyben Maxim némi türelmetlenséget árul el, az, amelyben a posta érkezik. Mert ha a posta nem hoz semmit, az azt jelenti, hogy megint egy napig várni kell az angliai levelekre. Megpróbálkoztunk a rádióval is, de túlságosan zajos volt. Jobban szeretjük a csendet. Ha megtudjuk egy napokkal előbb lejátszott krikettmérkőzés eredményét, az már eseményszámba megy.

Néha a biliárdozókat figyeljük, máskor egyéb naiv mulatságokban van részünk. Iskolás gyerekek tornavetélkedőjében, kutyaversenyekben gyönyörködünk. Olykor kezembe akadnak a Field régi számai, és akkor erről a közömbös szigetről visszaröppenek az angol tavasz valóságába. Zúgó patakokról olvasok, bogarak zümmögését hallom a levegőben, sóskától zöldellő otthoni mezőket látok. Varjak cikáznak a fák között, mint valaha Manderleyben. A nedves föld illata árad felém az összefogdosott, piszkos lapokról.

Egyszer egy olyan cikk akadt a kezembe, amely a vadgalambokról szólt, és mialatt felolvastam Maximnek, úgy éreztem, hogy ismét a manderleyi erdők fái alatt heverészek, ahol oly gyakran röpködtek vadgalambok a fejem fölött. Lágy búgásukat olyan megnyugtató volt hallgatni a forró nyári délutánokon. A békés csöndet csak Jasper zavarta meg, amikor nedves orrával szimatolva a keresésemre indult. A vadgalambok fölröppentek, felszálltak a fák tetejére, és jó darabig megint nem láttam, nem hallottam őket. Csend kúszott a nyomukba, magam sem tudom miért, nyugtalan lettem, és egyszerre ráeszméltem, hogy a levelek már nem rajzolnak sötét mintákat a napsütötte tisztásra, hogy az ágak feketére váltak, az árnyékok megnyúltak, és hogy odafönt a házban ma friss málnadzsem lesz a teához. Fölkeltem a földről, leráztam a szoknyámról a tavaszi száraz leveleket, füttyentettem Jaspernek, és elindultam a ház felé. Szégyelltem, hogy sietek, és hogy csak lopva merek visszanézni.

Milyen furcsa, hogy egy cikk, amely a vadgalambokról szól, így fölidézi a múltat, és hogy még olvasás közben is megremegek. Maxim arca is elsötétült, láttam jól, és hirtelen abbahagytam az olvasást. Továbblapoztam, és inkább a kriketteredményeket olvastam fel. Az tárgyilagos volt és unalmas. Ó, hogy áldottam magamban azokat a flanelruhás játékosokat, mert egy-két perc múlva Maxim arcvonásai ismét megenyhültek, a szín visszatért arcába, és ingerült megjegyzéseket tett a surreyiek játékára.

Okultam ezen az eseten. Nem szabad a múltat felidézni. Ha angol újságokhoz jutunk, csak politikáról, sportról olvashatok fel, de semmi olyanról, ami Manderleyre emlékeztet. Szín és illat, hang és eső, a víz csobogása, még az őszi köd is és a tengerpart párája a dagály után, mindez könyörtelenül Manderleyt idézi.

Vannak emberek, akiknek szenvedélyük menetrendet böngészni. Végeérhetetlen utazásokat terveznek a térképen, és lehetetlen összeköttetéseket keresnek. Az én szenvedélyem kevésbé fárasztó, bár éppen ilyen furcsa. Én az angol vidék gyógyíthatatlan szerelmese vagyok, úgyszólván minden nagyobb birtokot ismerek, és tudom a tulajdonos nevét is. Tudom, hogy hány fácánt lőttek Angliában, hány foglyot, hány őzet ejtettek el. Tudom, hogy hol lehet pisztrángra halászni, tudom, hol veti fel fejét a lazac, minden golfversenyt, minden lóversenyt figyelemmel kísérek. A kutyatenyésztők nevét is tudom. Tudom, hogy hogyan áll a gabona, mennyiért adják el a hizlalt marhát, ismerem a sertések titokzatos betegségeit, mindent tudok az angol vidékről. Igénytelen szórakozás, talán nem is vall túlságosan nagy intelligenciára, de mialatt ilyesmivel foglalkozom, angol levegőt lélegzek, és bátorságot gyűjtök az eljövendő napokra.

Tudom, szegényes játék az, amikor képzeletemet szabadjára engedve, lóháton, vadászkutyáktól kísérve beszáguldozom az angol mezőket, de távol tartja a keserűséget meg a bánkódást, és megédesíti ezt az önkéntes száműzést. Ennek köszönhetem, hogy élvezni tudom a délutánt, és hogy séta után felfrissülve és mosolyogva ülök le a teához. Mindennap ugyanaz. Két szelet vajas kenyér és kínai tea. Mit gondolhatnak rólunk a többiek, hogy így ragaszkodunk a régi szokásokhoz? Biztosan azt mondják, hogy bogaras angolok vagyunk.

Itt, ezen az erkélyen, amelyet századok napja égetett fehérre és személytelenre, a Manderleyben megszokott négyórai teákra gondolok. Az asztalra, ott a könyvtárszobában a kandalló előtt. Az ajtó feltárul percnyi pontossággal, és a szertartás mindennap egyformán megismétlődik. Ezüsttálca, ezüstkanna, hófehér terítő az asztalon. Jasper, fekete spanielfülét hegyezve, közömbösséget színlel, de alig várja, hogy ő is kapjon a süteményből. Mindig valóságos lakoma volt az asztalon feltálalva, pedig alig ettünk valamit.

Most is látom. Papírvékony pirított kenyérszeletek és gőzölgően friss, forró vajassütemények. Ismeretlen szendvicsek, titokzatosan finom sütemények és a jellegzetes gyömbéres csók. Azután az úgynevezett „angyaltészta”, amely valósággal szétolvad a szájban, és kissé keményebb társa, a mazsolás tekercs. Egy éhes családnak egy hétre elég lett volna az a sok jó falat. Sohasem sikerült megtudnom, mi történt azzal, ami megmaradt. Ez a pazarlás néha nyugtalanított.

Ám természetesen sohasem mertem megkérdezni Mrs. Danverst, hogy mi történik a megmaradt étellel. Ha megkérdezem, bizonyára rosszallóan nézett volna rám, és azzal az ő fagyos, fölényes mosolyával – mintha most is látnám – azt mondta volna:

– Mrs. de Winter életében sohasem volt panasz.

Mrs. Danvers. Vajon mit csinál most? És mit csinálhat Favell? Azt hiszem, akkor rémültem meg először, mikor Mrs. Danvers fagyos arcát megláttam. Összehasonlít Rebeccával, gondoltam ijedten, és mintha valami áthatolhatatlan árnyék ereszkedett volna közénk.

Most már mindenen túl vagyunk. Már nem félek, nem gyötrődöm, és mind a ketten szabadok vagyunk. Már az én hűséges Jasperem is boldogabb mezőkön száguldozik, és Manderley nincs többé. Üres kagylóként rejtőzik a mély erdő sűrűjében, amilyennek álmomban láttam.

Olykor talán egy vándor vagy egy csavargó téved arrafelé, menedéket keres a zápor elől. Ha bátor, akkor talán büntetlenül jár a fák alatt. De aki gyáva, aki félénk, aki ideges, annak nem való Manderley. Az ne lépje át a küszöbét soha, hiszen sohasem lenne boldog a tető alatt, amelyen olyan titokzatosan kopognak az esőcseppek. Aki gyáva, az mindig kísérteteket fog látni Manderleyben… Az a sarok ott a felhajtónál, ahol a fák összebújnak, az nem gyáva embernek való hely.

Napnyugta után ott nem tanácsos megállni. A levelek susogásának olyan a hangja, mint egy asszony estélyi ruhájáé. És mikor hirtelen megborzongnak a levelek, lehullanak és összegyűlnek a földön, mintha egy asszony sietős lábnyomai volnának, mintha egy könnyű, magas sarkú kis selyemcipő suhant volna arra.

Ha ezekre a dolgokra gondolok, mindig megkönnyebbülten szemlélem a balkonunkról nyíló kilátást. Erre a szikrázó ragyogásra semmiféle árnyék nem borul. A kövek közé ültetett szőlőtőkék ragyognak a napfényben, és a rododendronok levelei fehérek a portól. Talán lesz idő, hogy szeretni is fogom ezt a vidéket. E pillanatban még nem szeretem, csak bízom benne. Megnyugvással tölt el. A megnyugvást pedig mindennél többre becsülöm. Nagy árat fizettem érte. Most már sokkal bátrabb vagyok, idegenekkel szemben is egészen másvalaki, mint az, aki akkor voltam, mikor Maxim először vitt Manderleybe.

Milyen szép reményekkel néztem akkor a jövő elé, és mégis, hogy összeszorult a szívem, mennyire féltem, hogy valami ostobaságot követek el.

Persze a félszegségem volt olyan rossz hatással Mrs. Danversre és a többiekre. Rebeccához képest ki voltam, mi voltam én? Egy kis senki.

Ma is látom magam. Az emlékezés hidat ver a múlt és a jelen közé. Rövid hajam volt, egyenes szálú, sima, gyerekes haj. Az arcom is, mint egy gyereké. Soha púdert nem használtam, és rosszul szabott kabátot és szoknyát viseltem, magam kötötte pulóvert, és úgy húzódtam meg Mrs. Van Hopper árnyékában, mint egy félénk, ügyetlen csikó.

Mikor lementünk az étterembe, ő ment elöl, rövid lábát, formátlan felsőtestét nehezen tudta egyensúlyozni a magas cipősarkon, agyondíszített, fodros blúza még jobban kiemelte dús keblét, új kalapját zöld szemű gyíkot ábrázoló, lándzsaszerű tűvel szúrta keresztül, és széles, domború homloka egy iskolás fiú térdét juttatta az ember eszébe. Egyik kezében óriási táskát vitt, amilyenben angol nők külföldön az útlevelüket, a noteszüket, a bridzskártyájukat szokták magukkal cipelni, másik kezében pedig az elmaradhatatlan lornyont tartotta. A lornyont, amellyel betolakodott más emberek magánéletébe.

Megvolt a rendes helyünk az étterem sarkában, közel az ablakhoz. Mrs. Van Hopper szeméhez emelte lornyonját, körülhordozta tekintetét a teremben, aztán leeresztette a fekete szalagon függő szemüveget, és bosszúsan mondta:

– Egyetlen ismerős arcot sem látok. Meg fogom mondani a direktornak, hogy olcsóbban kell adnia a szobát. Mit képzelnek, miért jövök én ide? Azért, hogy a liftesfiúban gyönyörködjem?

Aztán odaintette a pincért, és éles hangja úgy vágta a levegőt, mint a fűrész.

Milyen más ez az étterem, amelyben most étkezünk, mint az a tágas, díszes helyiség ott a monte-carlói Côte d’Azur hotelban. És milyen más az, akivel ma ülök az asztalnál, és aki erős, szép formájú kezével nyugodtan, gépiesen hámozza a mandarinját, és olykor felnéz és rám mosolyog, milyen más, mint Mrs. Van Hopper volt, aki kövér, gyűrűkkel felcicomázott kezével oly mohón tudta megragadni a tányért, miközben tekintete gyanakodva figyelte, hogy vajon nem nekem jutott-e a jobbik falat. Pedig ettől nem kellett tartania, mert a pincér, aki boszorkányos ösztönével rögtön kiszimatolta, hogy alárendelt szerepet töltök be Mrs. Van Hopper mellett, énelém úgyis olyan tálat tett, amelyet valaki már félórával előbb visszaküldött azzal, hogy a sonka nincs szépen fölszeletelve.

Érdekes, hogy a személyzet velem szemben mindenütt gőgös és türelmetlen volt. Emlékszem, mikor egyszer egy vidéki házban töltöttem Mrs. Van Hopperrel néhány napot, a szobalány soha nem jött be az én félénk csöngetésemre, az én cipőimet soha nem tisztította ki, a teámat pedig hidegen tette le az ajtó előtt álló székre. Ugyanígy volt a szállodában is, azzal a különbséggel, hogy a mesterkélt közönyt olykor sértő bizalmaskodás váltotta fel. Milyen fiatal és tapasztalatlan voltam akkoriban, ó, istenem! Nagyon érzékeny voltam, minden szó fájt, még olyan szavak is, amelyekkel talán nem akartak bántani.

Nem felejtem el azt a sonkát. Száraz volt, íztelen, de nem mertem visszaküldeni. Némán ettünk, mert Mrs. Van Hopper, ha evett, szerette figyelmét az ételre összpontosítani. Abból, ahogyan a paradicsommártás végigcsöpögött az állán, meg tudtam állapítani, hogy ízlik-e neki a makaróni, vagy sem.

Nem volt étvágygerjesztő látvány, ahogyan Mrs. Van Hopper evett. Hogy ne kelljen ránéznem, elfordítottam a tekintetemet, és észrevettem, hogy a mellettünk levő asztalt, amely három napja üresen állott, elfoglalták. A maître d’hôtel azzal a különlegesen tiszteletteljes meghajlással, amelyet a legelőkelőbb vendégei számára tartogatott, éppen asztalához kísérte az újonnan érkezettet.

Mrs. Van Hopper összekattantotta a lornyonját, áthajolt az asztalon, apró szeme csillogott az izgalomtól, és a hangja kissé hangosabb volt, mint illett volna.

– Max de Winter – mondta. – Manderley tulajdonosa. Biztosan maga is hallott Manderleyről. Betegnek látszik. Nem gondolja? Azt mondják, még mindig nem tudta kiheverni a felesége halálát…

HARMADIK FEJEZET

Néha eltűnődtem, vajon hogyan alakult volna az életem, ha Mrs. Van Hopper nem lett volna olyan sznob.

Furcsa elképzelni, hogy egész létezésem ettől a tulajdonságától függött. Kíváncsisága valóságos betegség volt. Több annál: rögeszme. Eleinte megütköztem rajta, zavarban voltam, úgy éreztem magam, mint egy rabszolga, akinek gazdája helyett kell szenvednie, mikor láttam, hogy az emberek összenevetnek a háta mögött, és menekülésszerűen hagyják el a termet, ahová ő belép.

Évek óta járt ide, a Côte d’Azur hotelba, és a bridzsen kívül egyetlen, Monte-Carlo-szerte jól ismert foglalkozása az volt, hogy az előkelő vendégeket mint régi ismerőseit rohanta le, még ha csak egyszer látta is őket azelőtt, mondjuk a postahivatal másik végéből. Kitűnően értett az ismerkedéshez. Mielőtt az áldozat ráeszmélhetett volna a veszedelemre, Mrs. Van Hopper már bemutatkozott neki, és meghívta teára. Olyan hirtelen és olyan erőszakosan támadta meg az embereket, hogy csak nagyon ritkán sikerült egyiknek-másiknak megmenekülnie.

A Côte d’Azurben igényt tartott a szalonnak egy bizonyos díványára, amely körülbelül középen lehetett a hall és az étterem között. Ebéd és vacsora után itt szokta meginni a kávéját. Mindenkinek, aki az étterembe ment, vagy az étteremből jött, el kellett haladnia mellette. Olykor rám is szüksége volt, hogy a zsákmány kézre kerítésében segítsek neki. Én szégyelltem magam, és el voltam keseredve, valahányszor valami szóbeli üzenettel odaküldött a kiszemelt áldozatho. Az újságját kérette kölcsön, egy könyvet kért, vagy valami boltnak a címét kérdeztette, vagy tudtára óhajtotta adni, hogy közös ismerősöket fedezett fel. Bár mindenki torkig volt már vele, és se szeri, se száma nem volt előkelő ismerőseinek, mindenkire kivetette a hálóját, akinek a nevét egyszer olvasta valamely társasági lapban. A társasági pletykarovatban elejtett nevek, írók, művészek, színészek, még a közepesek is érdekelték őt, mihelyt a nevüket egyszer nyomtatásban olvasta.

Úgy látom őt magam előtt, mintha tegnap lett volna, azon a felejthetetlen délutánon. Nem fontos, hogy hány esztendő telt el azóta. Ott ült kedvenc díványán a szalonban, és rohamra készült. Már abból a mozdulatából, amellyel lornyonját a fogához ütögette, tudtam, hogy új lehetőségeket mérlegel. A tésztát ott hagyta a tányérján, és a sajtot, a gyümölcsöt sietve kapta be. Tudtam, azért siet, hogy elfoglalhassa szokott helyét a dívány sarkában, mielőtt az új vendég feláll az asztaltól.

Hirtelen felém fordult. Apró szeme csillogott.

– Menjen föl gyorsan, és keresse meg az öcsém levelét. Tudja, azt, amelyiket a nászútjáról írt, és amelyikben az a fényképfelvétel van. Hozza le hamar.

Tudtam, hogy már kialakult tervei vannak, és hogy öccse levele ürügy a bemutatkozásra. Nem először történt, hogy ilyen megalázó szerepet kellett játszanom egy kis komédiában. Biztos voltam benne, hogy ez az új vendég a szomszéd asztalnál bosszankodni fog a tolakodáson. Abból a kevésből, amit ebéd közben megfigyelhettem, és abból, amit Mrs. Van Hopper fecsegett róla, fiatalságom ellenére is el tudtam képzelni, hogy ez az ember azért jött ide, mert egyedül kíván lenni. Hogy miért jött mégis a Côte d’Azurbe, az nem tartozik ránk. Mindenki más megértette volna ezt, de Mrs. Van Hopper nem járt ott, ahol a tapintatot osztogatták. Az ő számára teljesen ismeretlen fogalom volt. Akárcsak a diszkréció. A pletyka volt az életeleme, és a szerencsétlen idegennek is az ő boncasztalára kellett kerülnie.

A levelet megtaláltam az íróasztal egy kis fiókjában, de mielőtt visszafelé indultam vele, haboztam egy pillanatig. Nem tudom, miért, de ezt a mai áldozatot különösen sajnáltam, és szerettem volna időt hagyni neki a menekülésre.

Legjobban szerettem volna – ha van hozzá bátorságom – az étterem felől menni vissza, és figyelmeztetni őt a közelgő veszedelemre. De jólneveltségem nem engedte, hogy beleavatkozzam idegen emberek dolgába. Meg aztán ügyetlenségemben azt se tudtam volna, hogy hogyan fogalmazzam meg mondanivalómat. Nem tehettem mást, ott kellett ülnöm, és várnom, míg Mrs. Van Hopper mint valami óriási pók behálózza a gyanútlan idegent.

Mégis tovább maradtam odafent, mint Mrs. Van Hopper óhajtotta, és mire visszaérkeztem, láttam, hogy az idegen már felállt az asztaltól, Mrs. Van Hopper pedig, félvén, hogy elmulasztja a kedvező alkalmat, nem várta meg a levelet, hanem egyenesen nekirontott és bemutatkozott. Az idegen már ott is ült mellette a díványon. Odaléptem hozzájuk, és szó nélkül átadtam a levelet. A férfi felállt, Mrs. Van Hopper pedig, a siker mámorától kipirulva, felém intett, és elmormogta a nevemet.

– Mr. de Winter velünk fog kávézni. Szóljon a pincérnek, hogy hozzon még egy csészét.

Ezt persze azért mondta, hogy az idegen rögtön tisztában legyen az én alárendelt helyzetemmel. A megbízatás azt jelentette, hogy én egy fiatal senki vagyok, velem nem kell törődni, engem nem kell belevonni a beszélgetésbe. Mrs. Van Hopper mindig ezen a hangon beszélt, ha imponálni akart, és a mód, ahogyan engem bemutatott, bizonyos fokú önvédelem volt, mert egyszer előfordult, hogy valaki a leányának nézett, ami mind a kettőnkre nézve nagyon kellemetlen volt. Az idegen tehát most már tudhatta, hogy énrólam nem kell tudomást vennie. A nők ilyenkor hűvösen bólintottak, ami üdvözlés- és egyúttal elbocsátásszámba ment, a férfiak pedig megkönnyebbülten lélegeztek fel, hogy udvariatlanság nélkül visszasüppedhetnek kényelmes karosszékükbe.

Annál meglepőbb volt, hogy az idegen állva maradt, és intett a pincérnek.

– Sajnálom, de helyesbítenem kell – mondta Mrs. Van Hoppernek. – Nem én kávézom önnel, hanem önök ketten kávéznak velem.

És mielőtt ráeszméltem volna, hogy tulajdonképpen mi történt, már ott ült azon a kemény széken, amelyiken rendesen én szoktam ülni, én pedig a díványon ültem, Mrs. Van Hopper mellett.

Mrs. Van Hopper egy pillanatig bosszús arcot vágott, de rögtön fegyelmezte a vonásait, és előrehajolva, élénken és hangosan kezdett beszélni kezében az öccse levelét lobogtatva.

– Tudja-e, hogy rögtön megismertem, mihelyt belépett az étterembe, és mindjárt azt mondtam magamban: nahát, ez biztosan Mr. de Winter, Billy barátja, meg kell mutatnom a képeket, amelyeket Billy küldött a nászútjáról. Látja, ez itt Dora, ugye, milyen gyönyörű? Ez a karcsú, kecses alak és ezek a nagy szemek! Látja, itt Palm Beachen sütkéreznek. Billy imádja a feleségét, képzelheti. Akkor találkozott vele először, mikor azt az estélyt adta a Claridge-ben, ahol én is találkoztam magával, de maga persze nem emlékezhet egy ilyen öregasszonyra.

Mrs. Van Hopper kihívóan nézett az áldozatra, és megvillogtatta fogsorát.

– Sőt ellenkezőleg, nagyon is jól emlékszem önre, Mrs. Van Hopper – felelte Mr. de Winter, de mielőtt Mrs. Van Hopper felidézhette volna első találkozásuk körülményeit, elébe tartotta a cigarettatárcáját, és a rágyújtás néhány pillanatra megakasztotta a szóáradatot.

– Én nem rajongok Palm Beachért – mondta az idegen, mialatt elfújta a gyufát, és ahogy ránéztem, arra kellett gondolnom, csakugyan nehéz volna őt a floridai háttérrel elképzelni.

Ez az ember egy tizenötödik századbeli, megerősített falakkal körülvett városban lenne a helyén. Egy régi városban, ahol kockakővel kirakott utcák vannak, ahol a férfiak hegyes orrú cipőt és buggyos nadrágot viselnek. Az arca érdekes, szép, komoly arc, de valami megmagyarázhatatlan középkoriság volt a vonásaiban. Egy festményt juttatott eszembe, amelyet valahol egy múzeumban láttam, már nem emlékszem hol, a festmény címe ez volt: Ismeretlen úriember. Az angol tweed helyett inkább fekete bársonyruha illett volna rá csipkefodorral a nyaka és a csuklója körül, mert úgy nézett ránk, mintha egy rég elmúlt századból csöppent volna ide, egy századból, amelyben a férfiak esténként hosszú fekete köpenyt viseltek az utcán, keskeny, kanyargós sikátorokban jártak-keltek, ódon kapuboltok alatt álldogálva suttogó hangon beszélgettek a sötétben, és tőrük megvillant, ha késői járókelő haladt el mellettük.

Sajnálom, hogy nem emlékszem annak a régi mesternek a nevére, aki azt a képet festette. A kép a terem sarkában függött, és úgy tetszett, mintha az Ismeretlen úriember minden lépésemet követné a megfeketedett rámából.

Mrs. Van Hopper beszélt, beszélt, de én megint elvesztettem a beszélgetés fonalát.

– Nem, húsz évvel ezelőtt sem szerettem – mondta Mr. de Winter. – Ez a fajta szórakozás sohasem vonzott engem.

Mrs. Van Hopper elégedett, zsíros nevetést hallatott.

– Ha Billynek olyan otthona volna, amilyen Manderley, akkor ő sem ragaszkodnék Palm Beachhez – mondta. – Azt hallottam, hogy Manderley valóságos tündérkastély.

Elhallgatott, azt várta, hogy a férfi elmosolyodjék erre a bókra, de az tovább szívta a cigarettáját, és nekem úgy tetszett, hogy árnyék suhant keresztül az arcán.

– Sok képet láttam már róla – folytatta makacsul Mrs. Van Hopper. – Gyönyörű lehet, Billy sokszor mondta, hogy soha szebbet nem látott. Nem is értem, hogy tud megválni tőle, még ilyen rövid időre is.

A férfi hallgatása most már kínos volt, és mindenki másnak feltűnt volna, egyedül Mrs. Van Hopper nem vette észre, és tovább fecsegett. Olyan volt, mint egy otromba kecske, amely egy féltve őrzött kertbe tévedt be, és nem törődik azzal, hogy durva lábaival mit tapos össze. Éreztem, hogy a vér elönti arcomat.

– Maguk angolok ebben a tekintetben mind egyformák – folytatta Mrs. Van Hopper egyre hangosabban. – Szerénynek akarnak látszani, és nem dicsekszenek azzal, ami a birtokukban van. Ha jól emlékszem, képtár is van Manderleyben, ugye? Néhány nagy értékű portré? – Közben magyarázóan hozzám fordult: – Mr. de Winter olyan szerény, hogy nem beszél róla, de én tudom, hogy Manderley századok óta az ő családjáé. Azt mondják, hogy a képtár vagyont ér. Ha jól tudom, az ön ősei gyakran királyi vendégeket is fogadtak Manderleyben, ugye, Mr. de Winter?

Ez már több volt, mint amennyit el lehetett viselni, éppen azért meglepődtem a férfi feleletén.

– Ethelred óta nem – mondta. – Ő volt az, akit Késlekedőnek hívtak. Ezt a nevet akkor kapta, amikor a családomnál időzött. Mindig elkésett az ebédtől.

Azt gondoltam, hogy Mrs. Van Hopper megérti a gúnyt, de tévedtem. Én szégyelltem magam helyette, mint egy gyermek, akit megvertek.

– Igaz ez? – kérdezte csodálkozva. – Nekem erről fogalmam sem volt. A történelemben nem vagyok nagyon járatos. És az angol királyok története mindig gyönge oldalam volt. De milyen érdekes, tudja-e? Meg fogom írni a leányomnak. Ő nagyon okos, és őt minden érdekli.

Néhány pillanatig csend volt, éreztem, hogy a vér elönti arcomat. Az volt a baj, hogy nagyon fiatal voltam. Ha idősebb vagyok, elkapom a férfi mosolygó tekintetét, és Mrs. Van Hopper lehetetlen viselkedése lelki kapcsolatot teremt közöttünk. De mondom, halálosan szégyelltem magam a gazdám helyett, és féltem attól, hogy mi következik.

Azt hiszem, Mr. de Winter észrevette zavaromat, mert előrehajolt a széken, és hozzám fordult. Gyöngéd hangon megkérdezte, nem akarok-e még egy csésze kávét. És mikor azt feleltem, hogy köszönöm, nem kérek többet, és megráztam a fejemet, éreztem, hogy a tekintetét nem veszi le rólam, hanem elgondolkozva néz rám. Valószínűleg azon tűnődött, hogy milyen viszonyban lehetek én Mrs. Van Hopperrel.

– Mi a véleménye Monte-Carlóról? – kérdezte. – Van-e egyáltalán véleménye róla?

Ez a kérdés, amellyel bele akart vonni a beszélgetésbe, ugyancsak zavarba hozott. Iskolás lánynak éreztem magamat, vörös könyökű, zsíros hajú iskolás lánynak, és valami ostobaságot dadogtam, valami olyasfélét, hogy szép hely, de még mielőtt befejezhettem volna a mondatot, Mrs. Van Hopper közbevágott:

– Nagyon el van kényeztetve, Mr. de Winter, az a baja. Más fiatal lány a szeme világát adná érte, hogy pár hetet Monte-Carlóban tölthessen.

– A szeme világát? – kérdezte mosolyogva Mr. de Winter. – Azért igazán nem volna érdemes Monte-Carlóba jönni.

Mrs. Van Hopper vállat vont, és hatalmas füstfelhőt fújt a levegőbe. Azt hiszem, első pillanatban nem is értette a választ.

– Én nagyon szeretem Montét – mondta –, az angol tél az idegeimre megy, és a szervezetem nem is bírja. Maga miért jött ide, Mr. de Winter? Maga nem tartozik Monte-Carlo törzsvendégei közé. Kártyázni akar vagy golfozni?

– Még nem tudom, hogy mit akarok – felelte Mr. de Winter. – Hirtelen határoztam el, hogy idejövök.

Úgy látszik, a saját szavai is kínos emlékeket idéztek fel benne, mert ismét elborult az arca, és összeráncolta a homlokát.

Mrs. Van Hopper kíméletlenül tovább fecsegett:

– Persze, maga biztosan még a ködöt is szereti Manderleyben. Ott az is más. Nyugaton nagyon szép lehet a tavasz.

Mr. de Winter a hamutartó után nyúlt, elnyomta a cigarettáját, és nekem egyszerre feltűnt, hogy a tekintete mennyire megváltozott. Úgy tetszett, mintha olyasvalamit láttam volna meg, amit nem lett volna szabad látnom.

– Igen – felelte röviden. – Manderley tavasszal a legszebb.

Egy-két pillanatig mindnyájan hallgattunk. Én valami kellemetlent éreztem a levegőben. Lopva ránéztem Mr. de Winterre, és úgy találtam, hogy jobban hasonlít az Ismeretlen úriemberhez, mint valaha.

Mrs. Van Hopper hangja élesen hasított bele a pillanatnyi csendbe, mint a villamoscsengő.

– Maga bizonyára rengeteg embert ismer itt. Bár, mondhatom, hogy Monte-Carlo az idén nagyon unalmas. Olyan kevés jól ismert arcot látni. Middlesex herceg van itt a jachtjával, de én még nem látogattam meg.

Tudtommal Middlesex herceg még sohasem hívta meg Mrs. Van Hoppert a jachtjára.

– Persze ismeri Nell Middlesexet, ugye? – folytatta. – Elragadó asszony. Azt beszélik, hogy a második gyermek nem az urától való, de én nem hiszem. Az emberek annyi mindent pletykálnak, ugye? Különösen a szép asszonyokról. És Middlesex hercegnő gyönyörű!… Mondja, igaz az, hogy a Caxton–Hyslop házasság nem sikerült?

Így fecsegett tovább szakadatlanul, nem vette észre, hogy amit beszél, nem érdekli hallgatóját, hogy ezek a nevek idegenek neki, nem jelentenek semmit, és hogy minél többet beszél, Mr. de Winter annál hűvösebb és hallgatagabb lesz. De nem vágott közbe egyszer sem, és még egy futó tekintetet sem vetett lopva az órájára, megadta magát sorsának. Sokkal inkább úriember volt, semhogy udvariatlansággal bántson meg akár egy ilyen kellemetlen hölgyet is, amilyen Mrs. Van Hopper. Végre is a boy szabadította meg ebből a kellemetlen helyzetből jelentvén, hogy a szabónő várja Mrs. Van Hoppert.

Mr. de Winter abban a pillanatban felállt, hátralökte székét.

– Parancsoljon, a világért sem akarom feltartani – mondta. – A divat manapság olyan gyorsan változik, hogy mialatt fölmegy a lépcsőn, talán már megint más lesz.

Mrs. Van Hopper megint elértette a gúnyt. Mosolygott.

– Ha tudná, mennyire örülök, Mr. de Winter, hogy véletlenül találkoztunk – mondta, mialatt a lift felé indultunk. – Most, hogy volt merszem hozzá, hogy megtörjem a jeget, remélem, többször fogjuk látni? Remélem, lesz szerencsénk odafönt is? Holnap estére meghívom egy-két barátomat. Nem lenne kedve velünk tartani?

Elfordultam, hogy ne lássam, amint kifogáson töri a fejét.

– Roppantul sajnálom – mondta –, de holnap Sospelbe kell mennem, és nem tudom, mikor érkezem vissza.

Mrs. Van Hopper kénytelen-kelletlen elbúcsúzott, de a lift ajtajában újra megállt.

– Remélem, jó szobát adtak magának? A szálloda félig üres, ha nem jó a szobája, csapjon lármát. Az inasa már bizonyára kicsomagolt, ugye?

Ez a bizalmaskodás még tőle is sok volt. Egy pillanatra elkaptam Mr. de Winter tekintetét.

– Nem hoztam magammal az inasomat – mondta nyugodtan. – Talán kedve volna kicsomagolni helyette? – tette hozzá mosolyogva.

Ez végre talált. Mrs. Van Hopper elpirult, és kissé zavartan nevetett.

– Hát… azt… azt éppen nem. – Aztán – képtelenség, de így volt! – hirtelen hozzám fordult: – Talán maga segíthetne Mr. de Winternek. Maga elég ügyes az ilyesmiben.

Pillanatnyi szünet következett. Én lesújtva álltam ott. Mr. de Winter mosolyogva nézett le rám.

– Nem is lenne rossz – mondta –, de én ragaszkodom a családi jelszóhoz. Az utazik leggyorsabban, aki egyedül utazik. Ismeri ezt a jelszót, asszonyom?

Feleletre már nem várt, megfordult és otthagyott minket.

– Furcsa ember – mondta Mrs. Van Hopper, mialatt felfelé haladtunk a liftben. – Gondolja, hogy ez is tréfa volt, hogy ilyen hirtelen otthagyott minket? A férfiak roppant különösek. Emlékszem egy híres íróra, aki mindig elmenekült, ha engem jönni látott. Azt hiszem, hogy tetszettem neki, és félt önmagától. Persze, akkor még fiatalabb voltam.

A lift egy zökkenéssel megállt. Megérkeztünk. A liftesfiú kitárta előttünk az ajtót.

– Megjegyzem, fiam – mondta Mrs. Van Hopper útközben a folyosón –, nem akarok kellemetlenkedni, de ma délután kissé tolakodóan viselkedett. Nem volt illő, hogy egészen kisajátította magának Mr. de Wintert. Engem zavarba hozott, őt pedig untatta. A férfiak nem szeretik az ilyesmit.

Nem feleltem semmit. Mit felelhettem volna?

– De azért nem szabad haragudnia – mondta nevetve, és vállat vont. – Végre is, itt én vagyok felelős magáért. Nem szabad megsértődnie, ha jóakaratúan figyelmeztetem valamire, hiszen utóvégre az anyja lehetnék.

– Jövök már, Blaize! – tette hozzá, és dúdolva lépett be a hálószobájába, ahol a szabónő várt rá.

Rátérdeltem az ablak előtt egy székre, és kibámultam a délutánba.

A nap még ragyogóan sütött, és vidám, éles szél fújt. Félóra múlva kezdődik a bridzsparti, az ablakokat szorosan be kell csukni, a központi fűtés csapját kinyitni.

A hamutartókra gondoltam, amelyeket ki kell majd ürítenem, a rúzstól piros cigarettavégekre, amelyek összekeverednek a csokoládébonbonok ezüstpapírjaival. Én magam rosszul játszom, és Mrs. Van Hopper vendégei unják velem a játékot. Jelenlétem zavarja őket, mint ahogyan a szobalány jelenléte feszélyezi a társaságot. A férfiak, ha én ott vagyok, kötelességüknek érzik, hogy pár nyájas szót szóljanak és néhány tréfás kérdést intézzenek hozzám, történelemre vagy művészetre vonatkozóan, gondolván, hogy nemrég kerültem ki az iskolából, és hogy egyébről úgyse lehet velem beszélni.

Sóhajtva fordítottam hátat az ablaknak. A nap csupa ígéret volt. A tengeren fehér hullámokat korbácsolt a pajkos tavaszi szél. Arra a kis térre gondoltam Monacóban, ahol egy-két nappal azelőtt jártam, és ahol egy düledező ház áll a sarkon. Fönt a roskadozó tető alatt keskeny kis ablak. Talán már a középkorban is megvolt.

Papírt, ceruzát kerestem az íróasztalon, és szórakozottan rajzolgatni kezdtem. Egy férfiprofil kerekedett ki belőle, sötét szem, hajlott orr, dacos felső ajak. De az állára hegyes szakállt rajzoltam és a nyaka köré csipkét, mint egyszer régen egy ismeretlen festő.

Kopogtak az ajtómon, és a boy lépett be levéllel a kezében.

– Asszonyom a hálószobájában van – mondtam, de ő a fejét rázta, mondván, hogy a levél nekem szól. Kibontottam a borítékot. A kartonra ismeretlen kéz írt néhány szót.

„Bocsásson meg, hogy olyan durva voltam ma délután.”

Ez volt az egész. Se megszólítás, se aláírás. De az én nevem állt a borítékon, mégpedig helyesen leírva, ami egészen szokatlan volt.

– Nincs válasz? – kérdezte a fiú.

Az odavetett szavakra néztem.

– Nincs – mondtam –, nincs válasz.

Mikor a fiú elment, zsebembe dugtam a levelet, aztán tovább rajzoltam. Nem tudom, miért, már nem tetszett a kép. Az arcot merevnek és élettelennek találtam, a szakállt és a csipkegallért pedig farsangi maskarának.

NEGYEDIK FEJEZET

A bridzspartit követő reggel Mrs. Van Hopper a torkát fájlalta. Láza is volt. Fölhívtam a doktort, az rögtön eljött, és influenzát állapított meg.

– Ágyban kell maradnia addig, amíg meg nem engedem, hogy fölkeljen – mondta az orvos. – A szívével sem vagyok megelégedve, pihennie kell, egészen mozdulatlanul feküdnie. Azt ajánlanám – fordult hozzám –, hogy fogadjunk ápolónőt Mrs. Van Hopper mellé. Maga nem bírná őt fölemelni. Mindössze két hétről lenne szó.

Én tiltakoztam az ápolónő ellen, de legnagyobb meglepetésemre Mrs. Van Hopper beleegyezett. Azt hiszem, örült a változatosságnak, örült annak, hogy az emberek sajnálni fogják, hogy barátai meglátogatják majd, virágot küldenek stb. Már kezdte unni Monte-Carlót. A betegség szórakozást jelentett az egyhangúságban.

Az ápolónő injekciókat adott neki, megmasszírozta, és diétát rendelt. Mrs. Van Hopper egészen jókedvű volt, a láza már alábbhagyott, körül volt bástyázva párnákkal, a legszebb ágykabátját viselte, és fején szalagos főkötő díszlett. Én szégyelltem, hogy olyan könnyű szívvel hagyom ott nem sokkal az ápolónő megérkezése után. Telefonáltam a barátainak, hogy a ma esti bridzsparti elmarad.

Azután lementem az étterembe, jó félórával az ebéd ideje előtt. Azt gondoltam, hogy a terem még üres lesz, mert rendes körülmények között senki sem étkezett egy óra előtt. A terem csakugyan üres volt, csak a szomszéd asztalnál ült ott Mr. de Winter. Erre nem számítottam. Tehát nem ment Sospelbe. Persze, bizonyára azért jött le ilyen korán, mert azt remélte, hogy így nem kell velünk találkoznia. Mikor megpillantottam őt, már félúton voltam, nem fordulhattam vissza feltűnés nélkül. Azóta, hogy otthagyott minket a liftnél, nem láttam. Ő bölcsen nem jelent meg az étteremben a vacsoránál, valószínűleg ugyanazért, amiért ma viszont előbb jött le ebédelni.

Nem tudtam, mit csináljak. Szerettem volna idősebb vagy más ember lenni, szerettem volna tudni, hogyan kell ilyenkor viselkedni. Mereven magam elé nézve mentem az asztalunkhoz, és mikor az asztalkendőmet kibontottam, szerencsésen felborítottam a virágvázát. A víz lecsurgott az ölembe. A pincér a terem másik végében volt, nem látta, hogy mi történt. Szomszédom egy szempillantás alatt mellettem termett, száraz asztalkendővel a kezében.

– Nem ülhet ennél a vizes asztalnál – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

Szárítgatni kezdte az abroszt. A pincér közben észrevette, hogy mi történt, és segítségére sietett.

– Nem baj – motyogtam zavartan –, úgyis egyedül vagyok.

Nem felelt rögtön. A pincér eltette a vázát, és fölszedte a virágokat.

– Hagyja ezt – mondta de Winter hirtelen –, tegyen az én asztalomra még egy terítéket. A kisasszony velem fog ebédelni.

Zavartan néztem föl rá.

– Nem – mondtam –, azt nem lehet.

– Miért nem? – kérdezte.

Kifogáson gondolkoztam. Tudtam, hogy neki nem lehet szórakoztató velem étkezni, csak udvariaskodik. Elrontom az ebédjét, ha odaülök az asztalához. Elhatároztam, hogy vakmerő leszek, és megmondom az igazat.

– Kérem, ne udvariaskodjék. Nagyon kedves magától, de higgye el, hogy egészen jól megleszek itt is, ha a pincér kicsit felitatja a vizet.

– Nem udvariaskodom – mondta –, szeretném, ha együtt ebédelnénk. Ha nem borítja fel a vázát, akkor is arra kértem volna, hogy üljön át az én asztalomhoz.

Úgy látszik, arcomról leolvashatta a csodálkozást, mert elmosolyodott.

– Nem hisz nekem – folytatta –, de nem baj, csak jöjjön és üljön le. Ha nincs kedve beszélgetni, nem kötelező.

Leültünk, elém tette az étlapot, hogy válasszak. Azután tovább ette az hors-d’oeuvre-jét, mintha mi sem történt volna.

Megkönnyebbültem. Tudtam, hogy ő nem fog történelemből vizsgáztatni.

– Mi történt a barátnőjével? – kérdezte.

Mondtam, hogy influenzás.

– Ó, szegény – jegyezte meg, aztán pillanatnyi szünet után így folytatta: – Remélem, megkapta a levelemet? Nagyon szégyelltem magam. Komisz voltam. Egyetlen mentségem az, hogy elszoktam az emberektől, és nem tudom már, hogyan kell társaságban viselkedni. Igazán kedves, hogy feláldozza magát, és velem ebédel.

– Egyáltalán nem viselkedett komiszul – mondtam. – Az ő kíváncsisága… Nem akar sértegetni, és mégis mindenkit megsért. Legalábbis mindenkit, aki valaki…

– Szóval ez tulajdonképpen megtiszteltetés számomra. De minek köszönhetem a megtiszteltetést?

Haboztam egy pillanatig, mielőtt feleltem:

– Azt hiszem, Manderleynek – mondtam.

Nem felelt, és én kezdtem magam kényelmetlenül érezni, mintha tilos területen járnék. Vajon miért komolyodik el és miért hallgat el rögtön, valahányszor szóba hozzák az otthonát?

Egy darabig némán ettünk, és nekem egy levelezőlap jutott eszembe, amelyet egy falusi boltban vettem valamikor gyermekkoromban, egy nyári vakáció során Nyugat-Angliában. Színes kép volt, nagyon is élénk színekkel festve, de az ízléstelen színezés nem ronthatta el az épület arányait, a széles kőlépcsőket a terasz előtt, a tengerig húzódó tágas tisztást. Emlékszem, két pennyt fizettem a levelezőlapért, heti zsebpénzemnek a felét. Megkérdeztem a ráncos arcú boltosnét, hogy mit ábrázol a kép. Csodálkozott tudatlanságomon.

– Manderleyt – mondta, és emlékszem, hogy mikor kiléptem a boltból, szégyelltem magam, mint akit összeszidtak, de azért mégsem lettem okosabb. Nem tudtam, hogy Manderley micsoda.

Talán ennek a régi levelezőlapnak az emléke volt az, ami megértővé tett Mr. de Winter védekező álláspontjával szemben. Láttam, hogy nem szíveli Mrs. Van Hoppert a tolakodó kérdéseivel. Talán van valami Manderley körül, amiről nem lehet beszélni. Elképzeltem Mrs. Van Hoppert Manderley szobáiban, amint hat penny belépti díj ellenében éles, szaggatott nevetése felveri az áhítatos csendet.

A gondolataink, úgy látszik, találkoztak, mert Mr. de Winter egyszerre róla kezdett beszélni:

– A barátnője annyival idősebb, mint maga. Hogy kerültek össze? Rokonok talán? Régóta ismeri?

Látszott rajta, hogy gondolkozott a kettőnk viszonyán.

– Nem barátnőm – mondtam. – Alkalmazottja vagyok, úgynevezett társat akar nevelni belőlem. Ezért évi kilencven fontot fizet nekem.

– Nem tudtam, hogy társat is lehet vásárolni – mondta Mr. de Winter. – Fantasztikus gondolat. Valóságos rabszolga-kereskedelem.

– Egyszer megnéztem ezt a szót az Oxford-szótárban – mondtam –, és ott láttam, hogy a társ az tulajdonképpen kebelbarátot is jelenthet.

– Nem sok közös vonás lehet maguk között.

Nevetett, most egészen máshogyan, valahogy fiatalosabban, kevésbé komolyan.

– És mondja, miért csinálja ezt? – folytatta.

– Kilencven font, az nekem rengeteg pénz – mondtam.

– Családja nincs?

– Nincs. A szüleim régen meghaltak.

– A neve szép és ritka név.

– Apám szép és ritka érdekes ember volt.

– Meséljen róla.

Csodálkozva pillantottam rá a limonádém fölött.

Nem volt könnyű apámról beszélni. Sohasem beszéltem róla senkinek. Apám az én titkos tulajdonom volt, az én kizárólagos tulajdonom, mint ahogyan Manderley a szomszédomé. Nem kívántam apámat most így futólag bemutatni egy idegennek, egy monte-carlói étterem asztalánál.

Volt valami valószínűtlen abban, ahogy ott ültünk együtt és ebédeltünk, és ha ma visszagondolok rá, különös megvilágításban látom az egészet. Én mint ügyetlen kis iskolás lány, egy nappal azelőtt még Mrs. Van Hopperrel ültem ott némán és elnyomottan, és huszonnégy órával később elmondom családom történetét egy embernek, akit nem ismerek. És mégis, ellenállhatatlan kényszer indított arra, hogy beszéljek, mert éreztem, hogy a tekintete rokonszenvvel kísér, mint ott, abban a múzeumban az Ismeretlen úriember tekintete.

A félénkség egyszerre lehullott rólam, a nyelvem megoldódott, és mint a palackból kiszabadított szellem, úgy kívánkoztak ki belőlem gyermekkorom apró titkai, örömei és szomorúságai. Úgy éreztem, hogy ő megérti, amit szegényes és színtelen szavaimmal apámról el tudtam mondani. Megérti azt a szerelmet is, amellyel anyám szerette apámat, és amely olyan eleven, forró erő volt, hogy mikor apám azon a szörnyű télen tüdőgyulladásban meghalt, anyám csak öt héttel élte túl. Emlékszem, hogy itt elhallgattam, kifogyott a lélegzetem. Az étterem most már tele volt csevegő, nevetgélő emberekkel, megszólalt a zene a háttérben, tányérok csörögtek, és az órára pillantva láttam, hogy már elmúlt kettő. Másfél óra hosszat ültünk együtt, és folyton én beszéltem.

Visszazökkentem a valóságba, föleszméltem, az arcom lángba borult, és zavartan mentegetőzni kezdtem. Ő közbevágott:

– Megmondtam magának mindjárt az elején, hogy szép és ritka neve van – mondta. – Most tovább megyek: ha megengedi, megmondom azt is, hogy a neve éppen olyan jól áll magának, amilyen jól állt az édesapjának. Köszönöm, hogy együtt ebédelhettem magával, nagyobb örömet jelentett nekem ez az együtt töltött óra, mint hosszú idő óta bármi más. Mindaz, amiről beszélt, elterelte a figyelmemet saját problémáimról, ami már nagyon rég nem esett meg velem.

Ránéztem, és elhittem, hogy igazat mond. Most csakugyan élénkebb volt, emberibb, jobb kedvű, egészen más, mint idáig. Most nem borongtak körülötte a titokzatos árnyékok.

– Tudja – mondta –, van valami hasonlóság köztünk. Mind a ketten egyedül állunk a világban. Nekem ugyan van egy nővérem, de ritkán látjuk egymást. És van egy öreg nagyanyám is, akihez évente háromszor tisztességből el szoktam látogatni. De egyikük sem igazi társ. Gratulálni fogok Mrs. Van Hoppernek. Évi kilencven font igazán nem sok magáért.

– Elfelejti – mondtam –, hogy magának van otthona, nekem pedig nincsen.

Abban a pillanatban, amikor ezt kimondtam, már meg is bántam, mert az a titokzatos, kifürkészhetetlen kifejezés megint visszaköltözött a szemébe, és megint úgy éreztem, hogy nagy tapintatlanságot követtem el. Lehajolt, hogy cigarettára gyújtson, és nem felelt rögtön.

– Egy zsúfolt szállodában az ember éppen annyira egyedül lehet, mint egy üres házban – mondta végre. – Legfeljebb az a különbség, hogy a szállodai magányosság személytelen.

Habozott egy pillanatig, azt hittem, hogy végre Manderleyről fog beszélni, de valami megint visszatartotta. Elfújta a gyufát, és visszazökkent hűvös titokzatosságába.

– A kebelbarátnak tehát ma kimenője van? – kérdezte könnyedén. – És mi a terve? Mivel akarja tölteni szabad délutánját?

Én a macskaköves monacói térre gondoltam és a düledező kis ház apró ablakára. Három órára ott lehetnék a vázlatkönyvemmel. Ezt kicsit félénken meg is mondtam neki.

– Odaviszem magát autóval – mondta, és kifogásaimat meg se akarta hallgatni.

Mrs. Van Hopper előző napi figyelmeztetése jutott eszembe, hogy ne legyek tolakodó, és zavarban voltam, mert attól féltem, Mr. de Winter azt hiszi majd, azért említettem Monacót, hogy felajánlja az autóját. Ezt ugyanis Mrs. Van Hopper szemhunyorítás nélkül megtette, valahányszor a legcsekélyebb alkalma kínálkozott rá, és én nem akartam olyan lenni, mint ő.

A Mr. de Winter társaságában elfogyasztott ebéd megnövelte a tekintélyemet a személyzet előtt. Mikor fölálltunk az asztaltól, a maître d’hôtel odaugrott, hogy hátratolja a székemet. Meghajolt és mosolygott. Mintha kicserélték volna. Még a leejtett zsebkendőmet is fölemelte, és remélte, hogy a kisasszony meg volt elégedve az ebéddel. Még a forgóajtónál álló boy is több tisztelettel nézett rám. Társam ezt természetesnek találta, persze ő nem tudott az előző napi sonkaadagról. Engem azonban lehangolt a változás. Még kisebbnek, még megalázottabbnak éreztem magamat. Apámra gondoltam, aki gyűlölte az ilyen felületes, külsőséges sznobságot.

– Mire gondol?

Fölnéztem, és láttam, hogy tekintete kíváncsian fürkészi az arcomat.

– Bántja valami? – kérdezte.

A maître d’hôtel figyelmessége elindított bennem egy gondolatsort, és mialatt a kávénkat ittuk, Blaize-ről, a szabónőről kezdtem beszélni. Blaize olyan boldog volt, mert Mrs. Van Hopper három ruhát rendelt nála, és mikor kikísértem a lifthez, elképzeltem őt kis szobájában a levegőtlen bolt mögött, egy tüdőbeteg gyerekkel a díványon, amint fáradt szemmel, egyik szálat a másik után fűzi a tűbe, és a padló tele van szórva selyemmaradékokkal.

– Nos – kérdezte de Winter mosolyogva –, és nem úgy volt, ahogyan elképzelte?

– Nem tudom – feleltem –, sohasem derült ki… Mikor a liftért csöngettem, Mrs. Blaize a táskájába nyúlt, és egy százfrankost vett ki belőle. „Fogja ezt – mondta kellemetlen, bizalmaskodó hangon –, ez a maga percentje azért, hogy asszonyát az én üzletembe hozta.” Én bíborvörösre gyúlt arccal tiltakoztam, erre ő kelletlenül megvonta a vállát. „Ahogy tetszik – mondta –, de biztosítom, hogy itt ez a szokás. Vagy akarna inkább egy ruhát a pénz helyett? Csak jöjjön be akármikor Mrs. Van Hopper nélkül, és kap egy szép ruhát. Egy fillért sem kell érte fizetnie.” Tudja, mikor ezt mondta, olyanforma émelyítő érzésem támadt, mint gyerekkoromban, amikor tiltott könyvben lapozgattam. A tüdőbeteg fiú, aki ott fekszik a bolt mögötti kis szoba díványán, egyszerre eltűnt a képzeletemből, és helyette magamat láttam olyannak, amilyen lehetnék, ha kapzsi és megértő mosollyal elfogadnám azt az összefogdosott százfrankost, vagy pedig titokban elmennék délután Blaize boltjába, választanék egy ruhát, és nem fizetnék érte semmit.

Azt gondoltam, nevetni fog ezen az ostoba történeten, nem is tudom, hogy miért mondtam el neki. De nem nevetett, hanem elgondolkozva nézett rám, miközben a kávéját kavargatta.

– Azt hiszem, nagy hibát követett el – mondta egy pillanatnyi hallgatás után.

– Azzal, hogy nem fogadtam el a száz frankot? – kérdeztem megütközve.

– Nem, dehogy, az istenért! Minek néz maga engem? Azzal, hogy idejött Mrs. Van Hopperrel. Maga nem erre született. Egyrészt túlságosan fiatal, másrészt túlságosan finom. Nem magának valók ezek a Blaize-féle esetek. Vagy elfogadja a pénzt, és maga is hasonlóvá válik Blaize-hez és társaihoz, vagy nem fogadja el, hanem ilyen marad, amilyen most, és akkor boldogtalan lesz. Ki ajánlotta magának ezt az állást?

Természetesnek találtam, hogy kérdezősködik. Nem haragudtam a kíváncsiságáért. Olyan volt, mintha már réges-régen ismertük volna egymást, és most hosszú idő után találkoznánk újra.

– Gondolt valaha a jövőre? – kérdezte. – Arra például, hogy mit csinál majd, ha tegyük fel, Mrs. Van Hopper ráun a „kebelbarátjára”?

Mosolyogva feleltem, hogy az sem lesz nagy szerencsétlenség. Vannak más Mrs. Van Hopperek is a világon, és még fiatal vagyok, erős, és bízom magamban.

De mialatt ezt mondtam, a hirdetésekre gondoltam, amelyeket annyiszor láttam előkelő újságokban is: „Szerény anyagi viszonyok között élő fiatal nők számára lakást és ellátást keresnek nemes lelkű emberbarátok.” A penziókra gondoltam, amelyeknek tulajdonosai ezekre a hirdetésekre felelni szoktak, és láttam magamat, amint vázlatkönyvemet szorongatva válaszolok szigorú munkaközvetítő ügynökök kérdéseire, és dadogva vallom be, hogy nincs szakképzettségem. Talán mégis okosabb lett volna elfogadni Blaize tíz százalékát.

– Hány éves? – kérdezte Mr. de Winter, és mikor megmondtam, nevetett és felállt.

– Ismerem ezt a kort, ilyenkor még nagyon makacs az ember, és nem fél a jövőtől. Kár, hogy nem cserélhetünk. Na, menjen, tegye fel a kalapját, én majd kihozom a kocsit a garázsból.

Elkísért a lifthez, és én az előző nap délutánjára gondoltam, Mrs. Van Hopper szüntelen fecsegésére és de Winter hideg udvariasságára. Milyen rosszul ítéltem meg őt! Nem rideg és nem gúnyos. Máris olyan jó barátom, mintha évek óta ismernénk egymást. A bátyám, akit mindig fájón nélkülöztem.

Nagyon boldog voltam ezen a délutánon, azért emlékszem olyan tisztán mindenre. Ma is látom a bolyhos felhőket az égen és a tenger fehéren csapkodó hullámait. Érzem a szelet az arcomon, és hallom magamat nevetni, és hallom, hogy az ő nevetése visszhangként felel az enyémre. Ez nem az a Monte-Carlo volt, amelyet idáig ismertem. Vagy talán ugyanaz volt, csak én néztem más szemmel. A kikötőben mintha papírcsónakok lebegtek volna, a matrózok, csupa kedélyes, mosolygó fiú, vidámak, mint a szél. Igen, biztos, hogy én voltam a hibás, hogy idáig másképpen láttam. Elhaladtunk a hercegi jacht mellett, kezünkkel megérintettük a fényes rézkorlátot, egymásra néztünk és nevettünk.

Arra is emlékszem, hogy rosszul szabott, kényelmes flanelkosztümöt viseltem. A szoknya már kifakult, és sokkal világosabb volt, mint a kabát. Ócska, széles kalap volt a fejemen, a lábamon alacsony sarkú, pántos cipő. A kezemben kopott bőrkesztyűt szorongattam. Soha nem látszottam fiatalabbnak, és soha nem éreztem magam öregebbnek. Mrs. Van Hopper és az influenzája megszűnt létezni számomra. Elfelejtettem a bridzset és a koktélpartikat, és velük együtt alárendelt helyzetemet is.

Valaki voltam. Felnőtt. Azt a kislányt, aki félénken és zavartan áll a szalon ajtajában, és zsebkendőt tépeget, mialatt belülről hangos zsivaj hallatszik ki, ezt a zavart, félszeg kis iskolás lányt elfújta a szél. Szégyelltem magam helyette, ha egyáltalán eszembe jutott.

Olyan erősen fújt a szél, hogy nem lehetett rajzolni. A macskaköves tér sarkán nekiszilajodott, és belekapaszkodott a hajamba. Az út felkanyarodott a dombra, úgy cikáztunk a magasban, mint egy madár a levegőben. Milyen más, milyen egészen más volt ez az autó, mint az, amelyet Mrs. Van Hopper bérelt a szezonra, az a magas tetejű régimódi Daimler, amely unalmas délutánokon Mentonba vitt minket, és amelyben, háttal ülvén a sofőrnek, a kisülésen, kétségbeesett igyekezettel tekergettem a nyakam, hogy lássak valamit.

Ennek az autónak Merkúr-szárnyai voltak. Minél magasabbra kapaszkodtunk, és minél veszedelmesebben száguldottunk, annál jobban élveztem a rohanást, mert ez új volt nekem, és fiatal voltam.

Emlékszem, hogy hangosan nevettem, és nevetésemet a szél fölkapta, és elvitte messzire. Aztán egyszerre ránéztem társamra, és láttam, hogy ő már nem nevet, megint néma és elgondolkozó. Az, aki előző nap volt.

Ráeszméltem, hogy az autó nem tud feljebb kapaszkodni. Felértünk a csúcsra. Alattunk meredeken kígyózott az út, amelyen feljöttünk. Maxim megállította a kocsit, és akkor láttam, hogy az út meredek szakadék szélén végződik. Alattunk legalább öt-hatszáz méternyi mélység tátongott.

Kiszálltunk a kocsiból, és körülnéztünk. Egyszerre kijózanodtam. Legfeljebb akkora távolság választott el a szakadéktól, mint amilyen hosszú volt az autó. Mélyen alattunk a tenger hullámzott. A házak fehér kagylóknak tetszettek az öböl körül. Idefönt egészen másképpen sütött a nap. Keményebben és józanabbul, mint odalent. A hangulat, a levegő is más volt.

A szél elállt, de hirtelen lehűlt a levegő.

Mikor megszólaltam, a hangom olyan ostobán és idegesen csengett, mintha zavarban volnék.

– Maga járt már itt? – kérdeztem. – Ismeri ezt a helyet?

Ő rám nézett, de olyan volt az arca, mintha most látna először, és én megdöbbenve éreztem, hogy egészen elfeledkezett rólam, és hogy annyira belebonyolódott nyugtalan gondolatainak útvesztőjébe, hogy teljesen megszűntem létezni számára. Olyan volt az arca, mint egy alvajáróé, és egy pillanatra az a gondolat is megfordult a fejemben, hogy nem normális. Talán idegbeteg. Tudom, vannak ilyen emberek, gyakran hallottam róluk: titkos törvények szerint élnek, cselekszenek, olyan törvények szerint, amelyeket egészséges ember nem ismer. A tudat alatti élet misztikus parancsait követik. Talán ő is közülük való, és most itt állok mellette, ötméternyire a haláltól.

– Azt hiszem, későre jár, jó lesz hazamenni – mondtam nyugtalanul és olyan mosollyal, amelyből egy gyermek is megértette volna, hogy félek.

Természetesen tévedtem. Nem volt semmi baja, mert mikor megszólalt, már egészen józanul és természetesen csengett a hangja, mintha álomból ébredt volna fel. Mentegetőzni kezdett. Észrevette, hogy halálsápadt vagyok.

– Őrültség volt idehoznom magát – mondta –, sohasem fogom magamnak megbocsátani. – Karonfogva az autóhoz vezetett. Elfoglaltuk a helyünket, és becsapta az ajtót.

– Ne féljen, nem olyan veszedelmes az út, amilyennek látszik – mondta, és mialatt én szédültem, és rosszullét környékezett a félelemtől, és mind a két kezemmel az ülésbe kapaszkodtam, ő nyugodtan, boszorkányos ügyességgel vezette az autót, míg leértünk az országútra.

– Tehát maga már járt itt? – kérdeztem újra. A feszültség egyszerre fölengedett, mihelyt a veszélyen túl voltunk.

– Igen – mondta pillanatnyi habozás után. – De az nagyon régen volt. Kíváncsi voltam rá, hogy olyan-e, mint régen.

– És olyan? – kérdeztem.

– Igen, olyan.

Vajon miért száll vissza a lelke minduntalan a múltba? Az éveknek micsoda örvénylő szakadéka tátong közötte és a múlt között? Milyen gondolatok és érzések választják el attól az időtől? Nem, nem is volna jó tudni. Egyszerre azt kívántam, bár ne jöttem volna ide vele.

Simán, zökkenők nélkül kanyarogtunk lefelé a hosszú úton, egy szót sem beszéltünk. A lenyugvó napot felhő takarta el, a levegő tiszta volt és hideg.

Egyszerre Manderleyről kezdett beszélni. Nem az ottani életről, nem önmagáról, hanem arról beszélt, milyen ott a naplemente a tavaszi délutánokon, és hogy milyen soká fényben ragyog még a fennsík naplemente után is. A tenger olyan, mint egy palatábla, hideg a hosszú téltől, és a teraszról tisztán lehet hallani a közeledő dagály morajlását. A virágzó nárciszok megrezzennek az esti szélben, aranyszínű fejük békésen hintázik a vékony szárakon, és akármennyit tép le az ember, soraik nem ritkulnak meg. Valóságos nárciszhadsereg, tagjai egymás mellett állnak hosszú, tömött sorokban. A teniszpályák alatt krókuszt ültettek, aranysárga, rózsaszínű és mályvaszínű krókuszt, de az évnek ebben a szakában a krókuszok már megfakulnak, és nem sok különbözteti meg őket a szirmaikat hullató hóvirágoktól. A kankalin, az nem ilyen kényes: egyszerű, szerény kis virág, úgy nő, mint a gaz. Harangvirág még ilyenkor nincsen, kék fejecskéjük még megbújik a tavalyi száraz levelek alatt. De ha kinyílnak, elnyomják a szerény ibolyát, és színük versenyre kel a tavaszi éggel.

Azt mondta, a szobákba sohasem visznek be harangvirágot. Vázában a harangvirág unalmas és dísztelen. Legszebbek az erdőben, délben, mikor a nap teljes fényében ragyog fölöttük. Valami fanyar, kesernyés illatuk van, mintha vad nedv keringene a száraikban. Csak barbár ember szed az erdőben harangvirágot. Ő megtiltotta, hogy Manderleyben harangvirágot szedjenek. De más helyütt látott néha biciklistákat a géphez kötözött, óriási harangvirágcsokrokkal; meztelen, kókadt szárukról a virágok fáradtan lógatták le halott fejüket.

A kankalin is a vadon gyermeke, de hajlik a civilizáció felé. Befőttesüvegben is csinos, és jól érzi magát akármelyik kis falusi ház ablakában. Ha vizet adnak neki, egy hétig is elél. De Manderleyben nem szabad vadvirágot bevinni a szobába. Vannak kerti virágok, azokat azért ültetik, hogy a szobákat díszítsék velük. A rózsa azok közé a virágok közé tartozik, amelyek vázában sokkal szebbek, mint a szabadban. Egy csokor rózsa a szalonasztalon olyan szín- és illatharmónia, amilyet a kertben nem talál az ember. Ha a rózsák teljes virágjukban vannak a kertben, olyanok, mint kócos asszonyok gyülekezete. De bent a szobában egyszerre titokzatosak és finomak lesznek. Manderleyben évente nyolc hónapon át nyílnak a rózsák.

Aztán azt kérdezte tőlem, hogy szeretem-e a jázmint. A pázsit szélén van egy jázminbokor, az illatát egészen a hálószobájáig érzi. A nővére, aki nagyon kemény, józan valaki, sokszor panaszkodik, hogy Manderleyben túl sok az illat. Becsíp tőle. Lehet, hogy igaza van, de ő, Maxim, nem törődik vele. Ez az egyetlen fajtája a részegségnek, amelyet szeret. Gyermekkorának első emlékei közé tartoznak azok az orgonacsokrok, amelyek fehér vázában álltak mindenhol, és édes, fájdalmas illatukkal megtöltötték a házat.

A háztól egy mélyedésben keskeny ösvény vezet a tengerpartra, ennek túloldalán azaleát és rododendront ültettek. Ha májusi estéken az ember végigmegy közöttük, olyanok ezek a bokrok, mint ágaskodó mesebeli élőlények. Az ember lehajol, felvesz egy lehullott szirmot, szétmorzsolja az ujjai között, és a tenyerében ott marad ezer illat elviselhetetlenül édes lelke. És mindez egyetlen, összezsugorodott, összegyűrt sziromlevélkétől! Az ember egészen elkábul, amikor az ösvény végén feltárul előtte a kavicsoktól fénylő fehér tengerpart és a nyugodt, végtelen víztömeg. Különös, talán nagyon is hirtelen ellentét ez…

Mialatt beszélt, nagy utat tettünk meg, észre se vettem, hogy egészen besötétedett, és már ott jártunk Monte-Carlo fényes és zajos utcáin. A zaj idegessé tett, a fény túlságosan erős volt, rikítóan sárga. A délután meghitt óráinak bántó, lehangoló ellentéte volt ez a kihívó fényözön.

Rögtön ott leszünk a szállodában, gondoltam, és a kesztyűmet kerestem a kocsi oldalzsebében. Keresés közben ujjaim egy könyvet érintettek. A formájáról ítélve verseskönyv lehetett. Szerettem volna megnézni a címét, mikor az autó lassított a hotel előtt.

– Ha akarja, magával viheti és elolvashatja – mondta. A hangja most megint egészen közömbös volt. Visszaérkeztünk a szállodába, és Manderley újra sok-sok száz kilométernyire volt tőlünk.

Megörültem a könyvnek, és a kesztyűvel együtt magamhoz szorítottam. Jólesett a tudat, hogy most, hogy a nap véget ért, valamit magammal vihetek belőle.

– Szálljon ki – mondta –, én beviszem az autót a garázsba. Ma este nem találkozunk, mert másutt vacsorázom. Köszönöm, hogy eljött velem.

Fölmentem a lépcsőn, elkedvetlenedve, mint a gyermek, akit hazavittek a születésnapi uzsonnáról. A délután friss emlékével nehéz volt elviselni azt a gondolatot, hogy még órák vannak hátra a napból. Borzasztó hosszú lesz az idő estig. És milyen unalmas lesz egyedül vacsorázni. Féltem az ápolónő kérdezősködésétől, még inkább Mrs. Van Hopper rekedt hangjától. Leültem a hall egyik sarkában, egy oszlop mögé, és teát rendeltem.

A pincér unottan nézett rám, az én kedvemért nem volt érdemes sietnie. Különben is, ez volt a legeseménytelenebb része a napnak, fél hat körül, amikor a tea ideje már elmúlott, és a vacsora előtti aperitif még messze van.

Rosszkedvűen dőltem hátra a díványon, és elővettem a verseskönyvet. Kopott könyvecske volt, ujjnyomok látszottak rajta, és magától szétnyílt egy oldalon, ahol, úgy látszik, sokszor kinyitották.

Tőle futottam nappal, éjszaka,

Tőle, évek boltívei alatt,

Tőle futottam, az elmém kusza

Útvesztőjében; ha könnyem fakadt,

Rejtőzködtem, éppúgy, mint ha kacagtam.

Fel a vad meredélyen

Rohanva vitt a léptem;

Jártam titáni mélyt és sivár poklokat:

Ő jött, jött a nyomomban szakadatlan.

Úgy éreztem magam, mintha egy bezárt ajtó kulcslyukán keresztül leskelődtem volna, és gyorsan félretettem a könyvet.

Mi indította őt erre a mai kirándulásra? Megborzongtam, mert megint magam előtt láttam a szakadékot és azt az üres kifejezést az arcán. Micsoda lépések visszhangzottak emlékezetében, micsoda suttogások, micsoda emlékek kísértették, és vajon miért van ez a verseskönyv az autója kesztyűtartójában? Szerettem volna, ha beszél valamit magáról, ha nem ilyen zárkózott. De hát mit kívánhatok én tőle? Mit kívánhat egy ilyen kopott kis iskolás lány, aki én vagyok, az ócska kabátomban, széles karimájú iskoláslány kalapommal?

A morcos pincér hozta a teát, és mialatt a fűrészporízű vajas kenyeret ettem, az ösvényre gondoltam, amelyről délután beszélt, az azaleák illatára és a fehér kavicsra az öbölben. Ha annyira szereti Manderleyt, miért jött ide Monte-Carlóba? Azt mondta Mrs. Van Hoppernek, hogy nem volt semmi különös célja ezzel az úttal, hirtelen határozta el magát. Elképzeltem, amint rohan-rohan végig azon az ösvényen a völgyben, és szabadulni szeretne az emlékeitől, de azok nem hagyják.

Megint kezembe vettem a könyvet. Megnéztem a belső címlapot, és elolvastam az ajánlást. „Maxnek – Rebecca, május 17.”

Furcsa, erősen dőlt betűk. A szemközti oldalon egy kis tintafolt éktelenkedett, mintha az, aki az ajánlást írta, türelmetlenül megrázta volna a tollat, hogy jobban folyjon belőle a tinta. Meglátszott az íráson is, hogy egyszerre vastagabban fogott a toll. Az aláírás betűi feketék és vastagok voltak, különösen a magas, erőteljes R betű nyomta el a többit.

Becsuktam a könyvet, félretettem a kesztyűmmel együtt, aztán a L’Illustration egy régi száma után nyúltam, amely a szomszéd széken hevert. Gyönyörű képeket és egy cikket láttam benne a Loire menti kastélyokról. Gondosan elolvastam a cikket, aztán újra megnéztem a képeket, de mire a végére értem, rájöttem, hogy egy mukkot sem értettem az egészből. Nem a Blois-kastély nézett rám karcsú tornyaival és íves ablakaival a nyomtatott oldalakról, hanem Mrs. Van Hopper arca, amint apró malacszemével odasandít a szomszéd asztalhoz, és villája a rátekert makarónival együtt megáll a levegőben.

– Borzalmas tragédia volt – mondta. – Az újságok rengeteget írtak róla. Azt mondják, hogy ő maga sohasem beszél az asszonyról, még a nevét sem mondta ki azóta. Belefulladt a tengerbe, Manderley közelében…

ÖTÖDIK FEJEZET

Milyen szerencse, hogy az első szerelem lázát nem lehet többször megkapni. Mert láz és teher az első szerelem, akármit mondanak is a költők. Huszonegy éves korunkban nem vagyunk bátrak. Tele vagyunk apró gyávaságokkal, apró alaptalan félelmekkel, és minden szó sért és megsebez. Ma már, a közeledő középkorúság páncéljába burkolózva, alig emlékszem azokra a pici kis tűszúrásokra, amelyek akkor annyi fájdalmat okoztak. De akkor egy meggondolatlan, odavetett szó napokig égette a szívemet, és azt hittem, egy közömbös tekintetet soha nem lehet kiheverni. A legkisebb ravaszságban vagy hamisságban Júdás csókját éreztem. A felnőtt ember már mérlegeli a dolgokat, vitatkozik és visszautasít, de azokban a napokban a legkisebb csalódás megbénítja a nyelvünket, és megköti a kezünket.

– Mit csinált ma délelőtt? – mintha most is hallanám Mrs. Van Hopper rekedt hangját, és látnám őt párnákkal körülbástyázva, ingerülten, mint az olyan betegek szoktak lenni, akiknek nincs komoly bajuk. És én, amíg az éjjeliszekrény fiókjából kiveszem a kártyacsomót, elpirulok, mint akinek rossz a lelkiismerete.

– Teniszeztem a trénerrel – mondtam, és megijedtem a saját hangomtól. Mert mi lesz, ha Mrs. Van Hopper találkozik a trénerrel, és az elpanaszolja neki, hogy már napok óta nem jártam nála.

– Az a baj, hogy amíg én fekszem, magának semmi dolga sincs – mondta sírós hangon Mrs. Van Hopper, és elnyomta a cigarettáját a krémes tégely fedelében. Azután kivette kezemből a kártyát, és a gyakorlott játékos gyors, ügyes mozdulataival összekeverte, és három csomóba osztotta.

– El sem tudom képzelni, hogy mit csinál egész nap – folytatta. – A rajzait sem láttam már régóta, és ha megbízom, hogy vásároljon nekem valamit, a legfontosabbat elfelejti. Egyetlen reményem, hogy legalább a teniszben jól halad. Nagyon unalmas dolog rossz játékossal játszani. Most is alulról szervál?

– Igen – feleltem, és nagyon szégyelltem magam. Ha tudná, hogy egyetlenegyszer sem játszottam a trénerrel, mióta ő fekszik! Pedig annak már több mint két hete. Nem is értem, hogy miért hazudtam még mindig azt, hogy teniszezni voltam, miért nem mondom meg neki, hogy Mr. de Winter mindennap elvisz autózni, és állandóan az ő asztalánál étkezem.

– Amíg a hálójátékot meg nem tanulja, addig nem fog jól teniszezni – folytatta, és én ráhagytam, hogy igaza van.

Azóta már elfelejtettem Monte-Carlót, elfelejtettem azokat a reggeli autózásokat, még a beszélgetéseinkből is sokat elfelejtettem, de soha nem fogom elfelejteni, hogy mennyire remegett az ujjam, mikor a kalapomat föltettem; hogy szaladtam végig a folyosókon és le a lépcsőn, mert nem győztem kivárni a liftet, és kicsaptam magam előtt a forgóajtót, mielőtt a portás kinyithatta volna.

Ő már várt a hotel előtt, a kormánynál ült, újságot olvasott, és mikor meglátott, rám mosolygott, háta mögé tette az újságot, kinyitotta a kocsi ajtaját, és azt kérdezte:

– Nos, hogy érzi magát ma reggel a kebelbarát? És hova óhajt menni?

Ha egész délelőtt csak a szálloda körül autózgatunk körbe-körbe, én azt sem bántam volna. Olyan szerelmes voltam, hogy maga az a tény, hogy mellette ülhetek, elviselhetetlen boldogsággal töltött el. Olyan voltam, mint egy kis iskolás fiú, aki rajong a tanárjáért, csakhogy ő sokkal kedvesebb volt, mint egy tanár, viszont sokkal elérhetetlenebb.

– Ma hideg szél fúj, jó lenne, ha felvenné a kabátomat.

Hogy emlékszem erre! Mert akkor még olyan fiatal voltam, hogy az is boldoggá tett, ha a kabátjába bújhattam. Mondom, olyan voltam, mint az iskolás fiú, aki boldog, ha eszményképének kabátját vagy nyakkendőjét viselheti. Ha csak pár pillanatra terítette is rám a kabátját, már ez bearanyozta egész délelőttömet.

A könyvekben sokat írnak arról, hogy mennyi alakoskodás, mennyi taktika van a szerelemben. Mindez idegen volt tőlem. Boldog voltam, ha ott ültem mellette, ölemben az ő térképével, a szél belekapaszkodott egyenes szálú, csúnya, fakó hajamba, boldogan és némán vártam, hogy ő megszólaljon. De akár beszélt, akár nem, az nem változtatott a hangulatomon. Egyetlen ellenségem az óra volt, amelynek mutatói könyörtelenül közeledtek az egyes számhoz. Keletre hajtottunk, nyugatra hajtottunk, bejártuk a Földközi-tenger apró falvait, de ma már egyikre sem emlékszem.

Nem emlékszem másra, mint a bőrülésre és egy gyűrött, szakadozott térképre, amelyet az ölemben tartottam, és arra, hogy egy nap az órára pillantva azt gondoltam magamban: most húsz perccel múlt tizenegy, ezt a pillanatot soha az életben nem fogom elfelejteni. Lehunytam a szemem. Mikor kinyitottam, éppen egy kanyarodóhoz értünk, és egy fekete kendős parasztlány integetett felénk. Ma is látom poros szoknyáját, barátságos mosolyát. Egy szempillantás alatt elhagytuk, nem láthattam többé. Máris a múlthoz tartozott, nem volt más, mint emlék.

Szerettem volna visszafordulni, megfogni az elszállt pillanatot. De aztán ráeszméltem, hogy ha visszamennék is, az már nem volna ugyanaz. Addig már a nap járása is megváltozik az égen, másfelé vetődnek az árnyékok, és a lány már nem integetne, talán észre se venne minket. Volt ebben a tudatban valami dermesztő, rendkívül fájdalmas. Az órára pillantottam, és láttam, hogy csak öt perc múlt el azóta. Sajnos, nemsokára lejár az időnk, vissza kell menni a szállodába.

– Ó, ha feltalálnának valamit – kiáltottam fel szenvedélyesen –, valamit, amivel konzerválni lehetne az emlékeket, mint egy ízt vagy egy illatot! És ha az emlékek soha meg nem kopnának, soha el nem fakulnának, hogy amikor kedvünk tartja, elővehetnénk az üveget, és csak ki kellene húzni a dugót, és újra átélnénk az elmúlt pillanatot!

Ránéztem, hogy mit szól ehhez. Nem fordult felém, az utat nézte előttünk.

– Milyen pillanatokat szeretne megőrizni abban a bizonyos üvegben? – kérdezte.

Nem tudtam megítélni a hangjáról, hogy komolyan beszél-e, vagy csak ugratni akar.

– Nem is tudom – válaszoltam, aztán meggondolatlanul, kiszaladt a számon: – Ezt a pillanatot szeretném eltenni örök emlékül és soha el nem felejteni.

– Ez a bók az időnek szól, vagy pedig az én vezetésemnek? – kérdezte, és csúfondárosan nevetett, ahogyan fiúk szokták a húgukat kinevetni.

Elhallgattam. Micsoda szakadék tátong közöttünk, gondoltam elszomorodva.

Tudtam már, hogy ezekről a reggeli kirándulásokról soha, de soha nem fogok beszélni Mrs. Van Hoppernek. Mert az ő gúnyos mosolya éppen úgy fájna, mint ahogyan Mr. de Winter nevetése fáj. Tudom, hogy nem haragudna, meg sem botránkozna rajta, csak éppen felhúzná egy kicsit a szemöldökét, mintha nem egészen hinné, amit mondok, aztán elnézően vállat vonna, és azt mondaná:

– Kedves gyermekem, roppant kedves tőle, hogy elviszi magát autózni, csak attól félek, hogy szörnyen untathatja őt.

És aztán megint elküldene a drogériába arckrémet venni, és jóindulatúan megveregetné a vállamat.

Milyen megalázó dolog fiatalnak lenni – gondoltam, és zavaromban a kezemet tördeltem.

– Azt szeretném – mondtam még mindig kissé riadtan a nevetésétől –, azt szeretném, ha asszony lennék, harmincöt éves, és fényes fekete szaténruhám lenne, és három sor gyöngy a nyakamban.

– Akkor nem lenne itt velem – mondta –, és kérem, ne rágja a körmét, mert már úgyis elég csúnya.

– Maga biztosan szemtelennek és hálátlannak tart most, de azért mégis megkérdezem: miért visz el magával minden reggel autózni? Azt tudom, hogy jót akar tenni velem, de miért éppen engem választ ki arra, hogy irgalmasságot gyakoroljon?

Mereven és egyenesen ültem a kocsiban az ifjúság esetlen büszkeségével.

– Azért – mondta komolyan –, mert nincs fekete szaténruhája és három sor gyöngy a nyakában, és mert nem harmincöt éves.

Az arca közömbös volt, és most sem tudtam megállapítani, hogy komoly-e, vagy titokban nevet rajtam.

– Igen – mondtam –, de maga mindent tud, amit rólam tudni lehet. Elismerem, hogy ez nem sok, mert még nem élek olyan régen, és még nem sok minden történt velem, azonfelül, hogy meghaltak, akiket szerettem, de én nem tudok többet magáról, mint amennyit megismerkedésünk napján hallottam.

– Mit hallott? – kérdezte.

– Csak azt, hogy Manderleyben lakik, és hogy a feleségét elveszítette…

Végre kimondtam azt, ami napok óta a nyelvemen volt. Egész könnyen ki tudtam mondani, habozás nélkül, mintha mi sem volna természetesebb, mint az, hogy neki felesége volt. Felesége. A szó ott maradt a levegőben, miután kimondtam, ott táncolt a szemem előtt, és minthogy ő nem szólt semmit, valami szörnyű, óriási, tilos és természetellenes szóvá növekedett. De már nem szívhattam vissza, nem tehettem ki nem mondottá.

Lelki szememmel láttam a verseskönyv belső oldalát, a különös, dőlt betűt. Fájt a szívem, és fáztam. Soha nem fog megbocsátani, és most vége lesz a barátságunknak.

Emlékszem, hogy magam elé bámultam a szélvédő üvegen keresztül, de nem láttam az útból semmit, és a kimondott szó még mindig a fülemben csengett. Hosszú perceken keresztül hallgattunk, a percek kilométerekké nőttek, és arra gondoltam, hogy most mindennek vége, soha többé nem fogok autózni vele. Holnap elmegy, Mrs. Van Hopper fölkel, és megint úgy fogunk sétálni a teraszon, mint eddig. A boy majd lehordja a koffereit, én még egy pillantást vetek rájuk, látom a frissen ráragasztott hotelcédulákat. Elutazik. Az autó fékez, mikor a sarokra ér, aztán a csikorgó fék hangja beleolvad az utca zajába. És ő mindörökre eltűnik a szemem elől.

Annyira belemélyedtem ebbe a látomásba, hogy még azt is láttam lelki szememmel, amint a boy zsebre teszi a borravalót, aztán a forgóajtón keresztül visszamegy a hallba, és a vállán át odavet valamit egy másik alkalmazottnak. Mondom, annyira elmerültem a gondolataimba, hogy észre se vettem, hogy lassít, és csak akkor riadtam fel, mikor megálltunk az út szélén. Ő mozdulatlanul ült a helyén. Így, kalap nélkül és fehér sállal a nyaka körül, jobban hasonlított a középkori festményhez, mint valaha. Nem illett bele ebbe a vidám tájképbe, egy komor székesegyház lépcsőjén kellene állnia vállára vetett köpennyel, míg a lába előtt egy koldus fölszedi a földről az odadobott aranypénzt. A jó barát eltűnt, és a testvér is, aki kicsúfolt, mert a körmömet rágtam. Ez az ember idegen volt. Nem is értettem, hogy miért ülök mellette a kocsiban.

Aztán egyszerre felém fordult, és megszólalt:

– Maga az előbb azt mondta, hogy jó lenne kitalálni valamit, amivel meg lehet örökíteni az emlékeket. Azt mondta, hogy szeretné olykor újra átélni a múltat. Azt hiszem, én ennek pont az ellenkezőjét szeretném. Minden emlék keserű. Én örülök, ha nem kell emlékeznem. Egy évvel ezelőtt történt valami, ami egészen megváltoztatta az életemet, és szeretnék mindent elfelejteni, ami eddig történt velem. Azok a napok elmúltak. Igyekszem őket kitörölni az emlékezetemből. Újra kell kezdenem az életemet. Mikor először találkoztunk, a maga Mrs. Van Hoppere azt kérdezte tőlem, hogy miért jöttem Monte-Carlóba. Azért jöttem ide, mert szakítani akartam az emlékeimmel, és új életet akartam kezdeni. Persze, ez nem megy olyan könnyen. Az a bizonyos üveg, amelyben maga az emlékeit szeretné őrizni, nekem, sajnos, megvan. És