Peter James

ÉLVE VAGY HOLTAN

Peter James

ÉLVE VAGY
HOLTAN

A mű eredeti címe

Find Them Dead

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2020

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

A borító a Proxima Studio fotójának

felhasználásával készült.

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 732 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Julian Friedmann-nek

1. fejezet
November 26., hétfő

Mickey Starr nyugtalanul, aggódva bámult ki az éjszakába. És félt. Nem a sötétségtől, hanem attól, ami azon túl volt.

Minden rendben lesz, próbálta nyugtatgatni magát. Már többször is simán átkelt a Csatornán; miért lenne más ez a mostani utazás?

Pedig más volt. Szembe kell néznie a tényekkel.

A félelem olyasmi, ami azelőtt sosem aggasztotta. De ez alatt az utazás alatt egyre fokozódott a szorongása, és most, a parthoz közeledve már valósággal rettegett. Megrémítette egy gondolat: ha a dolgok netalán balul sülnének el, akkor mi lesz azzal az egyetlen emberrel, aki valaha is jelentett a számára valamit, és aki feltétel nélkül szerette, bármilyen csúnya dolgokat is művelt?

Egy sodort cigaretta parázslott az izmos, ősz hajú, negyvenhárom éves, az időjárás viszontagságai ellen nagykabátba és sapkába burkolódzott férfi kezében, aki az autós komp imbolygó fedélzetén egy oszlopba kapaszkodva állt.

A börtönben, mintegy tizennyolc évvel ezelőtt a cellatársa, egy fanyar humorérzékkel megáldott ír pasas a Lucky Starr becenevet adta neki, mivel szerencsés csillagzat alatt született. Mickey kész mázlista, mondta a fickó: megmaradt az egyik heréje, miután a másikat elvitte a rák még kamaszkorában; megmaradt az egyik szeme azután, hogy a másikról levált a retina, örökre véget vetve ökölvívó-karrierjének; végül megmaradt az egyik karja, miután a másikat elveszítette egy motorbalesetben.

Hajnali négy óra volt, és tengeribetegség kínozta. Ebben a pillanatban egyáltalán nem érezte magát szerencsésnek a La Manche csatorna kellős közepén a tomboló viharban. Az a baljós érzése támadt, hogy talán már valamennyi szerencsetartalékát felélte. Esetleg találnia kellett volna valakit, aki elkíséri, miután a kollégája betegségre hivatkozva visszalépett. Mindig is úgy érezte, hogy kevésbé feltűnő és kevésbé kockázatos, ha női társaságban utazik. És lehet, hogy a Range Rovere, amin utazik, túl kirívó?

Ne agyalj ezen, Mickey, és folytasd a melót, amit elkezdtél!, figyelmeztette magát.

A tenger olyan sötét volt, mint az enyészet. A sós permet verte az arcát, miközben hunyorgott a zuhogó esőben és a csípős szélben. Az önbizalma romokban hevert; azon töprengett, hogy vajon nem élete legostobább hibáját követi-e el.

Nyugi. Szedd össze magad! Tűnj magabiztosnak, és legyél mázlista!

Kis szerencsével hamarosan otthon lesz az öccsénél, Stuie-nál, aki teljes mértékben tőle függ. Stuie-nak Down-szindrómája van, és Mickey szeretetteljesen úgy szokta emlegetni, hogy „az én huszonegy kromis bratyim”. Sok évvel ezelőtt Mickey ígéretet tett a haldokló anyjuknak, hogy mindig vigyázni fog a testvérére, és ezt tartotta is. A fogyatékkal élő öccse megtanította Mickey-t arra, hogyan kell egyszerűbbnek, jobbnak látni az életet.

Ezután nem fog többé drogfutárkodni a főnökének. Stuie-val arról beszélgettek, hogy majd indít egy vállalkozást a dugipénzéből. Szép kis summa jött össze abból a kevés drogból, amit a csempészutak alatt mindig elcsórt a főnökétől – túl kis mennyiség volt ahhoz, hogy valaha is észrevegyék. Bár ezúttal jelentősen megnövelte a rakományt, és ezáltal remek ügyleteket bonyolíthat le a saját zsebére. Nagy bevételek várnak rá – még sohasem szakított ekkora lóvét!

Most mégis kételyek gyötörték. Már csak egy éles szemű vámtiszt hiányzik. Megpróbálta elhessegetni ezt a gondolatot. Most is minden rendben lesz, mint minden eddigi csempészútján.

Vagy talán mégsem?

Stuie imádott főzni, és mindig büszkén viselte azt a különleges szakácssapkát, amit a bátyjától kapott a legutóbbi születésnapjára. Mickey azt tervezte, hogy megvesz egy gyorsbüfét Brightonban, olyan közel a tengerparthoz, amennyire csak lehet – vagy esetleg Eastbourne-ben vagy Worthingben, ahol az árak alacsonyabbak. De abból a pénzből, amit most fog keresni, majd azt is megengedheti magának, hogy Brighton tengerpartján vásároljon valamit, ahol a legnagyobb bevételekre lehet szert tenni. Már ki is nézett magának egy eladó bisztrót, amely remek helyen, Brighton híres mólója, a Palace Pier közelében állt. Stuie majd a konyhában dolgozik, és előkészíti az ételt, ő pedig kisüti a halat és a krumplit a pult mögött, az utcafronton. Ha minden simán megy, pár nap múlva lesz elég készpénze ahhoz, hogy mindezt valóra váltsa. Csak biztonságosan át kell juttatnia a cuccot a vámon, és minden sínen lesz. Aztán mehet az örömködés!

Nyelt egyet, az idegei teljesen fel voltak spannolva, miközben belélegezte a festék és a dízelfüst káros egyvelegét. A főnök néhány napja, mielőtt Newhavenbe indult volna, megpaskolta a hátát, és azt mondta, ne aggódjon, minden rendben lesz. „Ha esetleg beüt a szar, viselkedj természetesen, légy önmagad! Csak nyugi, lélegezz mélyeket, és mosolyogj! Értve vagyok? Lucky vagy, tehát legyél most is mázlista!”

A tizennyolcezer tonnás sárga-fehér hajó tovább szelte a La Manche csatorna viharosan hömpölygő habjait; a Dieppe-ből induló hatvanöt tengeri mérföldes átkelés a végéhez közeledett. Mickey végre kezdte kivenni a kikötő körvonalait és a Newhaven kikötőjének mólói közti mélytengeri csatorna jobb oldali vezetőfényeit – mögötte pedig még halványabban villództak a part mentén elterülő város fényei.

Nem sokkal később a hangosbemondón bejelentették: „Megkérjük a sofőröket, hogy térjenek vissza a járműveikhez.”

Starr szívott egy utolsó slukkot a cigarettájából – immár az ötödiket vagy a hatodikat füstölte –, aztán átdobta a hajókorláton a csikket, amely sziporkázva eltűnt a vízben. Sietve átment egy, a hajó belsejébe vezető nehéz acélajtón – itt viszonylag meleg volt –, majd a jelzést követve lement az A járműfedélzetre vezető lépcsőn.

Nem kell parázni!, nyugtatgatta magát újfent. A papírjai rendben voltak, és mindent katonás precizitással terveztek meg – ahogy el is várta a főnöke bandájától, miután csaknem tizenhat évig lojális volt hozzájuk. Na jó, azért nem teljesen...

A főnök már az elején megmondta neki, hogy ez a legjobb napszak a vámon való átjutáshoz; a vámtisztek fáradtak, és a teljesítőképességük mélypontján vannak. Az órájára pillantott. Ha minden simán megy, két óra múlva már otthon lesz. Stuie még bizonyára aludni fog, de amikor felébred, óriási bulit csapnak!

Ez tuti.

Elvigyorodott. Minden a legnagyobb rendben lesz. Istenem, add, hogy így legyen!

2. fejezet
November 26., hétfő

Hajnali fél ötkor Clive Johnson sötét, váll-lapos egyenruhában és fekete nyakkendőben ült a kényelmes, üvegfalú irodában, amely Sussex Newhaven kikötőjének barlangszerű, huzatos vámraktárára nézett. A határőrség tisztje a pocsék kávéját kortyolgatta, és a jövő szombati, Horsham Drill Hallban megrendezendő sörfesztiválra gondolt – az egyetlen fény, amely a hosszú, unalmas hétből, éjszakai műszakokból álló alagút végén pislákolt. Az emberei is csalódottak voltak, mivel eddig szinte nem volt semmi jó fogásuk.

Átlagos magasságú, testes, ötvenhárom éves férfi volt, akinek barátságos arcát ritkuló haj keretezte. Hatalmas szemüveget viselt vaskos lencsékkel, amelyekre azért volt szüksége, mert a látása folyamatosan romlott a makuladegenerációja miatt. Egy szerencsés véletlen folytán a felesége a Specsavers optikai áruházlánc franchise-üzletének a tulajdonosa Burgess Hillben. Eddig titokban tartotta az állapotát a kollégái előtt, de, nem kis bánatára, tudta – mivel a felesége üzletében dolgozó szemész közölte vele –, hogy egy-két év múlva fel kell adnia a munkáját, amit a lehetetlen munkaidő ellenére is szeretett.

Odakint zuhogott az eső, és igen erős, már-már viharossá fokozódó szél fújt. Az egyik keresőkutya szüntelenül ugatott a gazdája furgonjában, a fedélzet másik végében, mintha megérezte volna, hogy a csapat várakozásteljesen tekint a mai nap elé. Már egy hete riadókészültségben voltak, miután megbízható forrásból fülest kaptak. Talán ma éjszaka meglesz a nagy fogás. Bár a „megbízható” jelző erősen vitatható volt. Az informátorok bejelentései köztudottan megbízhatatlanok, és gyakran bizonytalanok voltak. Most arra utaltak, hogy A osztályú kábítószerek nagy mennyiségű behozatalára számíthatnak ebben a kikötőben a héten, és a cuccot egy – valószínűleg igen értékes – járműben fogják elrejteni az éjszakai kompon. Ezért ma éjjel, akárcsak az elmúlt hat napban, a szokásosnál jóval több vámos volt szolgálatban Newhavenben, akiket a sussexi rendőrség nyomozói segítettek, valamint a kommandósok is készenlétben álltak. Valamennyien egyre jobban unatkoztak, de azért reménykedtek.

A Cote D’Albatre nevű utasszállító hajó éppen kikötött a négyórás út után, és most ontotta magából kamionokból, furgonokból és személyautókból álló rakományát. És volt közöttük egy bizonyos jármű, amely a dieppe-i kikötői hatóságoktól érkezett e-mailben szerepel, és ami különösen érdekelte Clive-ot.

Az ale típusú sörök mellett a másik szenvedélye a veterán kocsik voltak, és amikor csak tudott, leutazott az ország legkülönbözőbb részein megrendezett autós találkozókra. Sohasem hagyta ki a goodwoodi eseményeket, különösen a Sebességfesztivált, és átfogó ismeretekkel rendelkezett a legtöbb, 1930 és 1990 között gyártott gépkocsiról; a hengerűrtartalmukról, a teljesítményükről és az önsúlyukról. Most valami szuper verda érkezik a komppal, már alig várja, hogy láthassa. Attól függetlenül, hogy lesz-e rajtaütés vagy sem, számára mindenképpen ez lesz a hét csúcspontja.

A rendőrök számára az egyik problémát az „igen értékes jármű” meghatározás jelentette. A forrásuk nem tudott ennél konkrétabb információt megadni. Több tucat autó tartozott ebbe a kategóriába. Számos olyan kocsit állítottak félre és kutattak át, amelyek megfelelhettek a leírásnak; köztük egy ritka Corvette-et, de nem jártak sikerrel. Eddig csupán kis mennyiségű, „szabadidős célokra” szolgáló cannabist találtak, és egy Volvo kombit pofátlanul nagy mennyiségű, több ezer szál cigarettával – ami a sofőr szerint személyes fogyasztásra szolgált. Miután alaposan kikérdezték, kiderült, hogy kocsmáros, aki éppen a heti seftelő körútjáról tért vissza, amely szép kis nyereséget hozott a konyhára, megfosztva őfelsége adó- és vámhivatalát és ezáltal a brit államkincstárat egy viszonylag kicsi, de megérdemelt pénzösszegtől. A vámosok lefoglalták a Volvót a rakományával együtt, de a kocsmáros csak kishalnak számított. Nem ő volt az, akire valamennyien vártak.

Ahogy telt a hét, a titkos információba vetett hitük egyre inkább megkopott, akárcsak a lelkesedésük. Ha ma éjjel sem járnak eredménnyel, Clive elveszítheti a háttérembereinek nagy részét.

Az első jármű, amely a kompról begördült a vámraktárba, egy lakókocsi volt, egy idős, fáradtnak tűnő házaspárral. Clive a rádió adóvevőn keresztül instrukciókat adott a lent lévő vámosoknak:

– Állítsd meg a lakókocsit, kérdezd meg tőlük, merre jártak, aztán engedd őket útjukra!

A testbeszéd értelmezése volt Clive Johnson egyik erőssége. Mindig kiszúrta az ideges sofőröket. Ezek az emberek egyszerűen csak fáradtak voltak, és nem titkoltak semmit. Akárcsak az őket követő, ugyancsak nyúzott arcú üzletember a német rendszámú Audiban. Ennek ellenére, hogy idegessé tegye a célszemélyt, aki esetleg valahol a kocsisorban várakozott, meghagyta a két vámtisztnek, hogy állítsák félre az Audit, és kérdezzék ki a sofőrt. Ugyanez vonatkozott egy másik idős párra egy kis Nissanban és egy fiatal párra egy MX5-ben. A teherautók később következtek. Némelyiket szúrópróbaszerűen kiválasztották, és áthajtatták őket egy röntgenkapun, hogy kiderüljön, vannak-e illegális bevándorlók a rakományuk között.

Clive hallott arról, hogy a hajnali három és öt óra közötti időszakot holt óráknak nevezték. Ezekben a hajnal előtti órákban sok halálos beteg költözik a másvilágra. A legtöbb ember ilyenkor van mélyponton. A legtöbb, de nem ő. Ó, nem! Ő, akárcsak a bagoly, éjszaka vadászott a legeredményesebben. Clive sohasem akart frontvonalban dolgozó vámtiszt lenni, mert nem igazán volt otthon az efféle helyzetekben: túl sok volt a fecsegés és a színlelés. Inkább előnyben részesítette a hátsó iroda magányát és névtelenségét; az emberek helyett jobban szerette a különféle táblázatok, tények, adatok és statisztikák társaságát. Annak idején a súlymértékrendszer iránti passziója – és szakértelme – miatt csatlakozott a vám- és pénzügyőrséghez – mielőtt még határőrségre keresztelték volna. Kiváló memóriája volt, aminek hasznát vette akkor is, amikor elemzőként dolgozott a kapitányságon, mielőtt meglehetősen vonakodva, de elfogadta a határra való áthelyezését; a felettesei ugyanis úgy látták, tehetsége van a gyanús elemek kiszűréséhez.

Az elmúlt hét évben bebizonyította, hogy helyesen gondolták. Egyik kollégája sem értette, hogy csinálja, de szinte ösztönösen felismerte a csempészeket.

És most az ösztöne azt súgta, hogy a közeledő, egy zárt pótkocsit vontató Range Rover sofőrje igen gyanús. Nyugtalan.

Tiszta ideg.

Rádión leszólt a két vámosnak.

3. fejezet
November 26., hétfő

Ha bárki is megkérdezte Meg Magellantól, hogy miből él, ő kerek perec megmondta, hogy drogdíler. Az is volt, de a jobbik fajtából, tette hozzá gyorsan, és elvigyorodott. Az Egyesült Királyság egyik legnagyobb gyógyszeripari vállalatának, a Kempsonsnak a fő ügyfélkapcsolati menedzsereként vény nélkül kapható termékeket értékesített a Tesco áruházláncnál. Azzal is próbálkozott, többnyire sikertelenül, hogy a jövedelmét lóversenyeken való fogadásokkal egészítse ki. Sosem játszott nagy tétekben, csak alkalmanként kötött apró fogadásokat – ez a szenvedélye a néhai férjéről, Nickről maradt rá, aki mindig egy saját versenylóról álmodott. Ebből csak annyi jött össze neki, hogy a Collin’s Brother nevű díjugrató ló egyik lábát birtokolhatta. Meg a férje halála után is megtartotta a részesedést – ez volt az a kapocs, ami az elhunythoz fűzte –, és az újságokon keresztül nyomon követte a lovat; mindig kis tétekben fogadott rá, és gyakran kellemes meglepetésként érte, hogy a gebe elég jó helyezést ért el, sőt olykor még nyert is.

Amikor a ló egy viszonylag közeli versenypályán futott, Meg ha csak tudott, elment, hogy fogadjon rá, aztán két társával, a ló másik három lábának a tulajdonosával, Daniel Crownnal és Peter Deannel szurkolt neki. Sokkal közelebb került hozzájuk azóta, hogy a férje meghalt. Úgy tűnt, mintha valamelyest életben tartották volna Nicket a felesége számára, aki vicceikben a férje humorát vélte felismerni.

Hajnali fél ötkor éles sípolással megszólalt Meg ébresztőórája, és elhessentette az álmát, amelyben Colin’s Brother már a finisben volt, de nagyon éles volt a verseny, és Meg torkaszakadtából üvöltve biztatta.

Ellenállt a kísértésnek, hogy lecsapja a vekkert, és ezzel további értékes perceket nyerjen a puha paplan alatt való szundikáláshoz – és az álom folytatásához. Kilendítette a lábát az ágyból, és felhajtotta az éjjeliszekrényen lévő pohárból a vizet.

Fel kell kelnie, nincs más választása. Kilenc órakor, alig öt óra múlva be kell mutatnia a cége legújabb köhögés és megfázás elleni gyógyszerét a Tesco beszerzési csoportjának. Száztíz kilométeres stresszes autóút áll előtte. Normális esetben megszállt volna egy Premier Innben, közel a cég központjához. Akkor ma csupán tíz percet kéne autóznia, nem pedig három órát – feltéve, ha szerencséje lesz, és nem kerül dugóba.

Fel kell kelnie, nincs más választása. De a mai nap különleges. Ma a lánya – az egyetlen életben maradt gyermeke –, Laura Thaiföldre indul, onnan pedig Ecuadorba utazik a „lyukaséve” alkalmából. Ő és Laura ritkán voltak távol egymástól, és csak maximum pár napra. Mindig is szoros volt köztük a kötelék, de öt éve még szorosabbá vált, amikor a Skót-felföldön töltött kempingezésből tértek vissza Brightonba.

Laura, akinek mindig hányingere volt az autóutak alatt, elöl ült. Miután Nick hosszú ideig vezette a VW lakókocsijukat, Meg vette át a kormányt a férjétől, aki hátraült a tizenöt éves fiuk, Will mellé, és elaludt. Amikor az útépítési munkák miatt Meg lassított az M1-es autópályán, egy biztosítással nem rendelkező vízvezeték-szerelő, aki lázasan SMS-ezett a barátnőjével, belefutott a járművükbe; Nick és Will azonnal szörnyethalt. Ő és Laura túlélték, a sebeik begyógyultak, de az életük sohasem lesz ugyanaz, mint azelőtt – nincs visszaút a normális családi mindennapokba.

Meg bármit megadott volna, ha még egyszer újraélheti a családjával akár a legunalmasabb perceket is. A balesetet követően, amikor úgy érezték, hogy egy szürreális buborékban élnek, természetesen körülvették őket a rokonok és a barátok; de végül az élet szükségszerűen ment tovább, szembe kellett nézniük a fájdalmukkal, és az évek múltával az emberek már nem beszéltek Nickről és Willről.

Egyetlen nap sem telt el anélkül, hogy ne gondolt volna rájuk, és arra, miként alakulhatott volna az életük.

Meg otthon maradt, hogy a lányával lehessen az utolsó éjszakán, mielőtt hosszú hónapokra elválnak az útjaik. Laura egész nyáron arra spórolt, hogy a legjobb barátnőjével hátizsákos kirándulásra induljon, mielőtt megkezdené a tanulmányait az Edinburghi Egyetem állatorvosi karán.

Nickkel, aki ugyanannál a cégnél dolgozott, mint Meg, gyakran tréfásan megvitatták, hogy milyen lesz az életük, ha Will és Laura majd elköltöznek hazulról, és kiürül a családi fészek. A férje rendkívül pozitív ember volt, és a legkülönfélébb dolgokat tervezgették: talán kivesznek egy év szabadságot – fiatal korukban egyikük sem engedhetett meg magának egy szabad évet –, és az imádott lakókocsijukkal, Bessie-vel beutazzák Európát, sőt akár más kontinenseket is felkeresnek.

Laura jó gyerek volt – nem, javította ki magát gondolatban, nagyszerű gyerek volt. Az egyik dolog, amit szeretett az élénk, jó humorú lányában, az az volt, hogy gondját viselte az állatoknak. Most Meg feladata lett Laura értékes állatainak – két futóegérnek, a tengerimalacnak, Horace-nek, valamint a dölyfös burmai macskának, Daphnenak – a gondozása.

Amikor ma éjjel hazaért a Hove Beach közelében lévő Tudor Revival stílusú ikerházába, Meg nagy fájdalommal ébredt rá, hogy most valóban egyedül marad – új valóság köszöntött be. Egy igazán hosszú időszakot fog egyedül tölteni. És amikor Laura visszatér az utazásról, egyetemre megy, és kollégiumba költözik. Nem fog többé üvöltő zenét hallani a szobájából. Nem fog többé kérdéseket feltenni a házi feladattal kapcsolatban, hogy segítse a tanulásban. Nem fognak arról diskurálni, hogy ki kivel kavar, sem pedig arról a stréber srácról, aki megpróbált csetelni vele. Egy hatalmas, magányos, üres fészek marad utána.

Te jó ég, mennyire szerette a lányát! Laura okos volt, szórakoztató és hihetetlenül talpraesett. De mindenekelőtt Meg tudta, hogy megbízhat benne, mert tud magára vigyázni, amikor a barátaival bulizik a városban. Minden este – kivéve azt a pár alkalmat, amikor üzleti úton volt – együtt vacsoráztak, és megtárgyalták a nap eseményeit.

De ez most megváltozik. Ma este egyedül marad az emlékeivel és Laura imádott állatkáival – reménykedve és imádkozva, hogy egyik se pusztuljon el a lánya távollétében –, valamint a házban mindenütt jelen lévő fényképekkel, amelyek azokból az időkből származtak, amikor ő, Nick, Will és Laura egy családot alkottak. Amikor valaki megkérdezte tőle, hogy vannak-e gyerekei, Meg mindig ezt válaszolta: „Igen, kettő.”

Ez nem volt igaz, de akkoriban ezt szokta mondani: „Kétgyermekes anya vagyok, és feleség. De a fiam és a férjem meghalt.” Mindig nagyon nehezére esett beszélni ezekről a dolgokról.

És ha mindez még nem volna elég, a cég, amelynél huszon-egynéhány éve dolgozik, azóta, hogy elvégezte az egyetemet, jövőre a közeli Horshamből – ami mintegy negyvenpercnyi út a lakásától – Bedfordshire-be költözik – ami két és fél órás ingázást jelentene. Még nem tűzték ki a költözés időpontját, de ha itt lesz az ideje, akkor majd választania kell, hogy maradjon, vagy pedig elfogadja a felajánlott végkielégítési csomagot.

Meg lezuhanyozott, összekapta magát, aztán lement a konyhába, hogy reggelit készítsen, és főzzön egy jó erős kávét. Daphne nyávogva követelte a reggelijét. Kinyitott egy konzervet, mire a macska felugrott a konyhapultra, és a karjához törleszkedve enni kezdett a tégelyből, amiből Meg épphogy csak  elkezdte kikanalazni a halat.

– A fene abba a mohó beledbe! – korholta, miközben a földre tette az etetőtálat. A macska leugrott, majd olyan hevesen vetette magát az ételre, mintha már egy hónapja senki sem etette volna.

Pár perc múlva Meg már az asztalnál ült egy bekeretezett kép alatt, amely Colin’s Brothert ábrázolta, amint a plumptoni versenypályán átfutva a célvonalon fél testhosszal veri az utána következő lovat. Ekkor halk lépteket hallott a háta mögött, majd érezte, amint Laura karja a válla köré fonódik. Laura könnyektől nedves arca az övéhez közelített, miközben átölelte. Meg nem foglalkozott a lánya öt fülpiercingjével, amelyek a bőrébe nyomódtak.

– Nagyon fogsz hiányozni, anya.

– Nem annyira, mint te nekem – mondta Meg, majd hátrafordult, és megfogta a lánya mindkét kezét.

Laura a sötét haját elegáns, ugyanakkor furcsa frizurába fésülte, ami az anyját egy művészien nyírt sövényre emlékeztette. Az egyik csuklóján egy hajgumi, a másikon egy Fitbit okosóra volt. Magas derekú, övvel ellátott, bő, csíkos nadrágot viselt, és hozzá egy fehér pólót, amire régies betűtípussal ez volt rányomtatva: „KÍVÁNCSIVÁ TESZEL”.

Meg a könnyein keresztül rámosolygott, és a feliratra mutatott.

– Az biztos!

A lánya sokat változott az elmúlt pár évben. Újabban pedig mintha hétről hétre változna, hála az újabb és újabb testékszereknek. Egy éve még egy sem volt neki; azóta a fülbevalói mellett megjelent rajta egy orrkarika és egy nyelvpiercing, és – rémségek rémsége – éppen az elmúlt hétvégén csináltatta az első tetoválását: a vállán egy apró hieroglifa díszelgett, amely Laura elmondása szerint egy ősi tibeti szimbólum, és az utazókat védi.

Meg ezzel nemigen tudott vitába szállni.

Aztán Laura arca hirtelen elkomorult, amikor a tekintete a konyha jobb sarkába vándorolt. Kibontakozott az ölelésből, és szabaddá tett kezével a halomban álló műanyag zacskókra mutatott. – Anya, mik azok? – szúrta le Meget.

A nő megvonta a vállát.

– Attól tartok, nem vagyok egy Superwoman, ugyanis néha elfelejtek dolgokat.

Laura a fejét ingatva nézett az anyjára.

– Oké, de nekünk kell megmenteni a bolygónkat. Mi lenne, ha mindenki elfelejtené elvinni a saját szatyrát a szupermarketbe, amikor bevásárolni megy?

– A jövőben minden tőlem telhetőt megteszek, hogy emlékezzek rá.

Laura az ujjával megfenyegette az anyját, majd odahajolt hozzá, és egy puszit nyomott az arcára.

– Tudom, hogy megteszed, mert nagyon lelkiismeretes vagy.

– Hány órakor indulsz? – kérdezte Meg elcsukló hangon.

– Cassie anyukája reggel hatra jön értünk, hogy kivigyen minket a reptérre.

Cassie és Laura évek óta elválaszthatatlanok. Cassie lövetett magának először piercinget, Laura pedig természetesen követte a példáját. Cassie-nek jelenleg három tetkója volt – a jó ég tudja, hogy fog kinézni Laura, amikor visszatér ebből a hosszú utazásból.

– Maradjunk kapcsolatban, és majd tudasd velem, ha leszállt a gép, oké?

– Majd mindennap üzenek neked WhatsAppon!

– Nekem rajtad kívül nincs senkim a világon, ezt ugye tudod, kicsim?

– És nekem sincs senkim rajtad kívül, anya!

– Amíg nem találkozol a nagy ővel.

– Jujj! Ne gondold, hogy fennáll ennek a veszélye! Bár talán ha jövőre eljutunk a Galápagos-szigetekre, akkor esetleg elrabolok egy oroszlánfókát, és hazahozom.

Meg elmosolyodott, tudván, hogy a lánya ezt félig-meddig komolyan gondolja. Az évek során Laura mindenféle sebesült állatot hazahurcolt, köztük egy rókakölyköt, egy vörösbegyet és egy sündisznót.

– Ugye óvatos leszel a vízben, és nem feledkezel meg az árapályról és azokról a veszélyes áramlatokról?

– Anya, jó reggelt, ébresztő! Talán elfelejted, hogy a tengerparton nőttünk fel? Persze hogy óvatos leszek. És ugye vigyázni fogsz az összes állatomra, és nem feledkezel meg a futóegerekről?

– Már megkaptam az összes instrukciót.

Laura részletes listát írt az eledelükről és az etetési idejükről.

– És ugye külön simogatás és jutalomfalat jár Horace úrfinak, a tengerimalacnak? – A hangja egyre inkább elcsuklott. – Anya, ne szomorkodj! Nagyon szeretlek, és akkor is szeretni foglak, ha egy másik kontinensen leszek.

Meg elfordította a fejét, és a lányára nézett.

– Persze, tudom, hogy így lesz – felelte.

És abban a pillanatban, hogy felszállsz a gépre, már meg is fogsz feledkezni rólam.

Ez a dolgok rendje.

4. fejezet
November 26., hétfő

Basszus!, gondolta Mickey felspannolt idegekkel, miközben engedelmeskedett a két vámtisztnek, akik mosolytalan arccal jelezték neki, hogy húzódjon le az ellenőrző sávba. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Ó, bassza meg!

Nyugi. Lélegezz mélyeket, és mosolyogj!

Csak ennyit kell tennie. De ebben a pillanatban megszűnt minden kapcsolat az elméje és a teste között. A füle kattogott, a hónalja izzadt. A jobb szemében egy ideg rángatózni kezdett; egy tikk, amit már évek óta nem észlelt, és ami most, a lehető legrosszabb pillanatban tért vissza.

Az irodájából kilépve Clive Johnson tovább figyelte a sofőr testbeszédét, miközben a pótkocsit húzó jármű megállt. A fekete sapkás férfi leeresztette az ablakot; Johnson odalépdelt hozzá, és behajolt. Megérezte a férfin az erős cigarettabűzt; feltűnt neki a pasas nikotinfoltos foga és az inge nyakából kikandikáló tetoválása. Bőrkesztyűt viselt. A bőre száraz és ráncos volt, mint a nagy dohányosoké, amitől a koránál idősebbnek tűnt. A vámos úgy saccolta, hogy negyven körül lehet.

– Jó reggelt, uram! Az Egyesült Királyság határőrségének a tisztje vagyok – mondta a lehető legnagyobb udvariassággal.

– Szép jó reggelt! – felelte Mickey birminghami kiejtéssel. – Elég hosszú út volt. Jó, hogy újra a szárazföldre léphetek.

Mickey-nek feltűnt, hogy a férfinak szinte komikusan vastag szemüveglencséi vannak, amitől hatalmasnak tűnt a szeme.

– Elhiszem, uram. Magam sem vagyok egy tengeri medve. Csak néhány kérdést szeretnék feltenni.

– Csak tessék. Semmi gond.

Johnsonnak úgy tűnt, mintha a férfi hangja több oktávval megemelkedett volna.

– Látnom kell a rakomány fuvarlevelét. Honnan jön?

– Németországból, Düsseldorfból.

– És mi az úti célja?

– Chichest környéke. Az LH Classics részére szállítok egy járművet – mondta, és az ujjával hátramutatott a válla felett. – Egy ügyfél megbízásából vásárolták ezt a kocsit, amit a goodwoodi klubtagok részére fenntartott versenyre fognak felkészíteni.

– És milyen típusú autót szállít?

– Egy 1962-es Ferrari 250 SWB-t.

– Eléggé ritkaságszámba megy. Jól tudom, hogy egy ilyet adtak el a közelmúltban egy aukción tízmillió fontért? – kérdezte Clive Johnson.

– Jól tudja. De annak jobb versenyeredményei voltak, mint ennek.

Johnson elismerően bólintott.

– Nem semmi egy kocsi.

– Azt meghiszem! Nem felelnék a vezetéséért egy versenyen.

– Kezdjük a személyi igazolványával. Megmutatná, kérem?

Starr átnyújtotta neki.

– Tisztában van azzal, hogy tilalom és korlátozás alá esik a különféle drogok és lőfegyverek, valamint az illegális bevándorlók behozatala?

– Csak ketten vagyunk: a kocsi és én! – felelte Starr pimaszul, és hüvelykujjával a pótkocsi felé mutatott.

Johnson ezután számos kérdést tett fel a jármű rögzítésével és biztonságos szállításával kapcsolatban, amelyekre Starr válaszolt.

– Most megnézhetném a kocsi papírjait?

Mickey felemelt egy mappát az anyósülésről, és átadta neki. Johnson egy ideig úgy tett, mintha tanulmányozná az iratokat, aztán megszólalt:

– Látni szeretném a gépkocsit. Kérem, mutassa meg!

A vámtisztnek feltűnt a férfi pillanatnyi habozása. És a homlokán végiggördülő izzadságcseppek.

– Oké, természetesen. Semmi gond.

Mickey liftező gyomorral kiszállt a kocsiból, és megpróbálta megőrizni a hidegvérét. Csak nyugi, minden rendben lesz. Pár perc múlva úton lesz hazafelé, ahol Stuie már várja. A pótkocsi hátuljához ment, kinyitotta a zárat, majd kitárta az ajtót, mire elővillant a csillogó – már-már bemutatótermi állapotban lévő – tűzpiros Ferrari.

Clive Johnson a kocsira meredt, és önkéntelenül is ezt mormolta:

– „Célod legyen elérhetetlenül magas! Menny, mely elérhető: minek?”{*}

– Mit mondott? – kérdezte Mickey.

– Robert Browningot idéztem.

– Ah! – mondta Mickey bambán. – Azt hiszem, téved. David Brown volt az Aston Martin megalkotója. A DB a David Brown rövidítése.

– Értek a kocsikhoz, uram – felelte Johnson még mindig udvariasan, kiismerhetetlen arckifejezéssel. – Robert Browningról beszéltem.

– Nem t’om, ki az. Ő is autótervező volt?

– Nem, költő.

– Ah, vagy úgy!

Clive Johnson hátralépett, és halkan beleszólt a rádiójába. Pár pillanattal később megjelent egy kutyavezető egy buzgó, fehér foltos barna spániellel, amely foszforeszkáló sárga hámot viselt.

– Csak egy rutinellenőrzés, uram – mondta Johnson.

És azonnal észrevette azt az ideges rándulást a férfi jobb szeme alatt.

– Igen, persze, csak tessék.

A kutyavezető felemelte a spánielt, és betette a pótkocsiba, aztán ő is felmászott. A kutya ide-oda szaladgált a Ferrari körül, néha fel is ugrott rá.

– Vigyázzon, hogy ne karistolja össze a karosszériát! Megölnek, ha karcolásnyomokat találnak rajta – mondta Mickey.

– Ne aggódjon, uram! – nyugtatta Johnson. – A kutya körmeit rendszeresen vágjuk, a tappancsa még a szarvasbőrnél is puhább.

A kutyavezető kinyitotta az anyósülés melletti ajtót, és beengedte az állatot. A kutya a vezetőülésre kúszott, és farkcsóválás közepette leugrott a lábtérbe, majd vadul szimatolni kezdett.

A kutya viselkedése és reakciója jelezte a tulajdonosának, hogy az állat talált valamit.

Mickey aggódva figyelte. Bár a főnöke azt mondta, nem kell nyugtalankodnia, mivel egy újfajta csomagolóanyagot használtak, amit egy kolumbiai vegyész dolgozott ki, és ami megakadályozza, hogy a keresőkutyák szimatot fogjanak. Reménykedett, hogy a főnökének igaza volt. Ám a kutya kétségkívül lázba jött, és izgatottan csóválta a farkát.

5. fejezet
November 26., hétfő

Amikor a kutyavezető levette a spánielt az utánfutóról, sokatmondó pillantást váltott Clive Johnsonnal, aki rögtön felmászott, és benézett a gépkocsiba. Megstírölte a faborítású kormányt, a tárcsákat, a sebességváltó kart a hagyományos Ferrari-váltókapuval. Aztán kinyitotta az ajtót, behajolt, és szimatolni kezdett. Ekkor lett határozottabb a gyanúja. Az autentikus veterán autókba általában beleivódott a kopott bőr, a régi fém és a motorolaj szaga.

Valami nem stimmelt a kocsi szagával.

Az ajtózsebből kivett egy ötvenfontosokkal megtömött pénztárcát. A keresőkutyákat nemcsak a drogok, hanem a készpénz felkutatására is kiképezték. Mindezek után lehetséges, hogy csupán egy ártatlan pénzkötegről lenne szó? Remélhetőleg nem.

Visszaugrott a padlóra, és Starrhoz fordult.

– Lefoglalom a pénztárcát a tartalmával együtt, további kivizsgálások céljából, mivel a készpénz akár bűncselekmény bizonyítéka is lehet – jelentette ki, majd a tárcát az előtte lévő bizonyítékgyűjtő tasakba zárta.

Mickey-n egyre inkább úrrá lett a harag és a szorongás.

– Mit csinál, tényleg szükség van erre?

Johnson ignorálta a kérdést.

– Vezetésre alkalmas állapotban van a kocsi?

– Igen – felelte Mickey határozottan.

– Nagyszerű! Arra kérném, tolasson le vele a padlóra. Meg kell mérnem a súlyát.

– A súlyát?

– Igen, kérem.

Míg Mickey gyomra korábban csak liftezett, most valósággal rájött a cifra fosás. De próbálta nem kimutatni.

– Semmi gond – válaszolta, és kezdte eltávolítani a kerékblokkokat.

Egy veterán Ferrari-motor hangja minden zenénél szebb volt Clive fülének; olyan muzsika, amely megérintette a szívét és a lelkét; maga a mozgásba lendülő költészet. De a csarnok fémfalain visszaverődő hang nemigen hasonlított a megszokott zenére. Csakúgy, mint a Ferrari belsejének az illata, valahogy a motorzaj sem stimmelt egészen. Hátul állt, és a kezével intett a sofőrnek, hogy tolasson le a rámpára. Közben a kerekeket és a gumiabroncsokat figyelte, és azt, hogy a kocsi hátulja mennyire süllyedt meg, amikor a hátsó kerekek a betonpadlóra értek.

Körbejárta a Ferrarit, arra kényszerítve magát, hogy a feladatára koncentráljon, nehogy elragadja a figyelmét ez a gyönyörűség. Minél tovább figyelte, annál inkább úgy tűnt, hogy valami nincs rendben vele. Továbbra is kedélyes mosollyal irányította a sofőrt a hangár bal sarkába, a padlóba süllyesztett mérőberenezésre. Visszatolattatta a kocsit, majd balra irányította, aztán előre, majd újra vissza, végül leállíttatta, és kiszállította a sofőrt. Aztán leolvasta a mérési eredményt, amitől az izgalma még inkább fokozódott. Már akkor, amikor a francia kikötői hatóságok e-mailben értesítették, ellenőrizte, hogy mennyi egy 1962-es Ferrari 250 SWB önsúlya: kilencszázötven kilogramm.

Ez a kocsi viszont ezeregyszáztíz kilót nyom.

Vajon miért?

Számos veterán autót újjáépítettek vagy meghamisítottak oly módon, hogy a roncsnak minősített kocsik alvázszámát használták fel; más gazemberek pedig bravúrosan lemásolták a létező számokat. Az újjáépítéshez nem mindig az eredeti, értékes fémeket használták. Némelyik kocsit pedig teljesen más célból építették át. Lehet, hogy most ezek egyikére bukkant?

Pár perc múlva megtudja.

Átsétált a Ferrari vezetői oldalához, miközben továbbra is mosolyogott, azt a benyomást keltve, hogy minden rendben van. Azonnal feltűnt neki a sofőr megváltozott viselkedése.

Mickey megkönnyebbülten visszamosolygott rá. Hurrá, megúszta!

Annyira fel volt dobódva, hogy azonnal SMS-t akart küldeni Stuie-nak. Egy jó óra múlva ott lesz nála, mivel ebben a kora reggeli órában nincs forgalom. De aztán úgy döntött, inkább megvárja, amíg minden tisztázódik, aztán olyan gyorsan elhúz innen, ahogy csak tud, mielőtt a vámos meggondolhatná magát.

De aztán a határőrség tisztje odalépett hozzá.

– Mielőtt útnak indulna, meg fogom kérni a kollégámat, hogy vigye át a kocsit a röntgenkapun.

Mickey-nek az idegtől összerándult a gyomra. Nyugi, lélegezz mélyeket, és mosolyogj!, ismételgette magában, mint egy mantrát.

Clive Johnson a röntgengép monitora előtt állt, és figyelte, ahogy a gépkocsi áthalad a szkenneren, amíg meg nem pillantotta a fekete-fehér képet. Szinte azonnal feltűnt neki egy anomália: a gumiabroncsoknak üregesnek, levegővel töltöttnek kellett volna lenniük, mint minden normális gumiabroncsnak. Viszont a szkenner tömörnek mutatta őket.

Johnson izgatott lett, de továbbra is szem előtt tartotta az autó értékét, abban az esetben, ha a gyanúja ellenére az mégis eredeti lenne. A tapasztalatai alapján úgy vélte, az jár a legkevesebb kárral, ha a pótkerékkel kezdi.

Kinyitotta a csomagtartót, és két kollégája segítségével kicsavarozta a pótkereket, majd nagy nehezen kiemelték a járműből; olyan súlya volt, hogy rögtön megkondult a fejükben a vészharang. Az egyik vámos a földön görgette és pattogtatta. Aztán pár szót váltott a kollégájával, aki átnyújtott neki egy kihúzható pengéjű papírvágó kést.

Mickey rémülten figyelte, amint a férfi felvágja az abroncsot.

– Az ég szerelmére, ez egy eredeti Ferrari-tartozék! – kiáltotta kétségbeesett hangon. – Van fogalmuk arról, hogy mennyibe kerül?!

– Nagyon sajnálom, Mr. Starr. A tulajdonosnak természetesen megtérítik az okozott károkat abban az esetben, ha a kocsi rendben lévőnek bizonyul – felelte Clive Johnson.

– Elszívhatok egy cigit?

– Attól tartok, hogy a határőrség területén tilos a dohányzás.

– Akkor esetleg odakint?

– Sajnálom, de pillanatnyilag nem. Jelen kell lennie a kerék átvizsgálásánál.

Nem lehetett hallani a kiszökő levegő szisszenését, amikor a vámtiszt a késsel mélyen belevágott a gumiabroncs falába. Kis ideig dolgozott a pengével, amíg végül ki tudott vágni egy darabot.

Az így keletkezett résben egy fehér porral töltött műanyag tasak vált láthatóvá. A vámos benyúlt, hogy kivegye, majd felmutatta a jelenlévőknek.

– A legtöbb ember levegővel tölti meg a kocsija gumiabroncsát, Mr. Starr – jegyezte meg Johnson, és megindult Mickey felé. – Feltételezem, hogy ez a csomag illegális szereket tartalmaz, emiatt őrizetbe veszem.

Mickey a pillanat törtrészéig totális pánikkal a szemében bámult rá, miközben megpróbálta összeszedni a gondolatait. Valami belső hang azt sikította a fejében: MENEKÜLJ!

Aztán egy heves mozdulattal félrelökte a vámtisztet, aki a falnak zuhant, majd rohanni kezdett a hangárban. Kiáltozást hallott, majd egy hang ráüvöltött, hogy álljon meg. Ha ki tudna jutni a sötét utcára, akkor felszívódhat. Valahol elrejtőzhet, vagy ellophat egy kocsit, és hazamehet Stuie-hoz. Belebotlott valami baromi kemény tárgyba, egy kibaszott keresztkulcsba, és hasra esett. Amikor kétségbeesetten feltápászkodott, valaki megragadta a jobb karját – amelyik protézis volt.

Kicsavarta a testét, és hátrarúgott; érezte, hogy célba talált, majd egy fájdalmas nyögést hallott.

A műkarja még mindig a határőr kezében volt.

A másik vámos az a szemüveges fickó volt. Mickey megpördült. A bal öklével megcélozta a szódásszifon aljakat, a földre küldte a pasast, aztán a másikat, a fiatalabbat vette kezelésbe. Megpróbálta tökön rúgni, de a vámos félreugrott, és Mickey elveszítette a talajt a lába alól.

Esés közben felemelte a földről a keresztkulcsot; ekkor vette észre a vámos arcán átsuhanó rémületet. Aztán rárontott, és teljes erejéből lefejelte. Hallotta a csont roppanását.

A vámos összetört, vérző orral a padlóra zuhant. Mickey újra rohanni kezdett; elhaladt egy borostyánsárga fényű tetőlámpával felszerelt furgon mellett, majd a hangár végénél kijutott a csípős hajnali levegőre, az esőbe és a sötétségbe, amelyben a távoli város fényei villództak.

Megmenekült.

Ekkor egy hang üvöltött fel a sötétségből.

– Álljon meg! Rendőrség!

Zseblámpák fénye szegeződött rá, majd két rendőr – az egyik valóságos hústorony volt – bukkant elő a semmiből. Mickey a behemót feje felé sújtott a keresztkulccsal, de elkésett a mozdulattal. Mielőtt eltalálta volna, úgy érezte, mintha egy ruhásszekrény dőlt volna rá. Mint egy hirtelen becsapódás; a lendülettől arccal a földre zuhant. Egy pillanattal később valami hatalmas súly nehezedett rá. Egy kéz megmarkolta a tarkóját, és tiszta erőből lenyomta a nedves aszfaltra.

Ebben a pillanatban, minden túlélési ösztönét és harcművészeti tudását segítségül hívva, Mickey rúgott egy hatalmasat hátrafelé, ami a támadóját a meglepetés erejével érte; ugyanebben a másodpercben kinyújtotta a kezét, és bal karjával átfogta a férfi vastag nyakát, majd erősen megszorította. A férfi rémült vartyogással felbukott, és az oldalára hengeredett, mintha csak egy tollpihével töltött zsák lenne.

Mickey, miután kiszabadította magát, talpra ugrott, és még mielőtt a megdöbbent zsaru reagálhatott volna, minden erejét beleadva egy balegyenest irányzott a férfi állkapcsára. Amikor a rendőr kínjában hátracsuklott, Mickey újra sprintelni kezdett a város fényei felé. Lehagyott néhány gyalogost, majd elérte az elhagyatott főút kereszteződését.

Villámgyorsan pörgött az agya.

A válla fölött hátrapillantott.

A távolban villogó zseblámpákat látott. Utánafutottak, de jó kétszáz méterrel elmaradtak mögötte.

Épp át akart kelni az úton, amikor egy kocsi fényszórói tűntek fel. Habozott, hátha rendőrautó, és már-már visszahúzódott, hogy beleolvadjon a sötétségbe, amikor látta, hogy egy német rendszámú Audi az. A sofőr észrevette, majd megállt, és leengedte az ablakot. Mickey a komoly üzletember megjelenésű, öltönyös, harmincas férfira bámult. A férfi tört angolsággal megszólította:

– Helló, bocsásson meg! A kompról jövök, de azt hiszem, rossz felé kanyarodtam. Tudná az irányt London felé?

Mickey az öklével a férfi nyakára sújtott, úgy célozva, hogy a fickó lehetőleg azonnal elveszítse az eszméletét. Aztán kinyitotta a kocsi ajtaját, kioldotta a sofőr biztonsági övét, és némi nehézségek árán áthúzta az anyósülésre, majd ő is beugrott; egy pillanat alatt kiismerte magát a balkormányos kocsiban, és azonnal beletaposott a gázba, nem törődve a vészjelző folyamatos pittyegésével, ami arra figyelmeztette, hogy kapcsolja be a biztonsági övét.

De a fejében valami még kitartóbban pittyegett.

Menj haza Stuie-hoz, még mielőtt a zsaruk odaérnének!

A pánik vörös köde elöntötte az agyát, és úgy gondolta, csak érjen haza, akkor minden rendben lesz. Ő és Stuie teljesen rendben voltak. Egy remek csapatot alkottak.

– Jövök – motyogta. – Stuie, máris ott leszek. Felveszlek, és észak felé vesszük az irányt, Skóciába, ahol egy kis időre meglapulunk. Vannak haverjaim egy távoli farmon. Ott biztonságban leszünk.

És talán ebben a kocsiban is biztonságban lesznek. Volt valaki a közelben, aki látta volna, hogy elviszi? Valószínűleg nem. Fel kéne hívnia Stuie-t, aki mindig olyan mélyen alszik, mint egy mormota, hogy megmondja neki, keljen fel, pakolja be a cuccait, és útra készen várja, amíg odaér. Hogy gyorsabb mozgásra ösztökélje, majd azt mondja neki, hogy valami jó mókáról van szó, és magával hozhatja a szakácssapkáját is. A farmerja elülső zsebébe csúsztatta a kezét, hogy elővegye a mobilját.

De nem volt ott.

{*} Rossner Roberto fordítása.