Iliana Xander: Love, Mom

Copyright © 2024, 2025 by Iliana Xander

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Iliana Xander: Love, Mom

Published by Poisoned Pen Press, an imprint of Sourcebooks.

Originally self-published in 2024 by Iliana Xander.

Fordította: Szabó Olimpia

ISBN: 978 963 598 515 9 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Julie Schrader/Sourcebooks

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: thriller

PROLÓGUS

Soha nem ártottam senkinek. De most nagy kedvem lenne ököllel belevágni az újság címoldaláról rám néző arcba. Ő van a fényképen, a jellegzetes vörös rúzzsal és a hosszú, hollófekete hajával. A szép arcú szörnyeteg.

HOLTAN TALÁLTÁK A SIKERSZERZŐT

Holtan találták a 43 éves Elizabeth Caspert. A világszerte E. V. Renge néven ismert szerző komor hangulatú thrillerjeinek köszönhette népszerűségét. Minden valószínűség szerint „szerencsétlen baleset” történt.

Gyászolja szerető férje, Ben Casper és huszonegy éves lányuk, Mackenzie Casper.

Az írónő tragikusan korai halála az egész világot megrázta.

Az irodalmi géniuszra népes rajongótábora rendezvényeken emlékezik.

Ó, mennyi hazugság…

Hiába csak az újságból néz rám, a hideg mosolya így is kikészít. Reszketni kezd a kezem, és a legszívesebben cafatokra szaggatnám a papírt, és kitörölném az arcát az emlékezetemből.

Rászolgált.

Megérdemelte a sorsát.

Csak azt sajnálom, hogy nem hamarabb halt meg.

ELSŐ RÉSZ

1

MACKENZIE

Nem hiszem, hogy valaha is látnak majd még egy ilyen búcsúztatót – egy könnycseppet sem ejtett senki.

Ez volt az év, sőt talán anyám egész életének leggrandiózusabb előadása.

A Szent János Emlékközpont előtt összegyűlt rengeteg rajongó ezt persze nem tudhatja. Ők azt hiszik, maguktól jöttek el ennyien. Fogalmuk sincs róla, mi pénz megy el hírverésre, influenszerekre, pletykarovatokra és könyvbloggerekre.

Anya halálával a regényei újra a sikerlisták elejére kerültek.

Nézd, Anya! Meghaltál, de még mindig sok pénzt hozol mindenkinek.

Az újságírókkal kissé elszaladt a ló a múlt héten, vadabbnál vadabb elméletekkel állnak elő.

KARRIERJE CSÚCSÁN, TRAGIKUSAN KORÁN ELHUNYT E. V. RENGE.
BALESET VAGY…

Ezért van itt az a középkorú, fura bajszú, öltönyös-nyakkendős fickó. A terem hátsó részében ácsorog.

– Ez egy zárt körű esemény. Kérem, távozzon – szól neki Nagymama suttogva.

Amint messzebb ér tőle, Nagymama arcáról lehervad a mosoly.

Nem kell hozzá sasszem, hogy kiszúrjam a pisztolytáskát a pasas zakója alatt – rendőrnyomozó. Két nappal ezelőtt nálunk járt. Én nyitottam neki ajtót, és Anyáról kérdezgetett, amíg oda nem rongyolt hozzánk Nagymama, mint egy dühös kotlós.

– Mackenzie, kérlek, menj ki. – Egyszerre állta el a férfi útját, és küldött ki engem. Elmenőben még hallottam, ahogy felháborodva kiosztja: – Szégyellhetné magát! Ennek a kislánynak most halt meg az anyja, magának meg van képe faggatni!

Hát, most ismét kitették a szűrét.

Az újságok és a bloggerek napok óta a legkülönfélébb, őrült elméletekkel rukkolnak elő. A nyomozók szerint viszont az igazság sokkal hétköznapibb: Anya a szokásos reggeli sétája közben megcsúszott, elesett, és beverte a fejét egy kőbe a házunk melletti erdőben.

„Szerencsétlen baleset”, állapították meg. Mit ad isten, Anya bestsellerei tele vannak szerencsétlen balesetekkel.

Ne értsenek félre, biztosan vannak néhányan, akiknek tényleg hiányzik.

A haszonleső Laima Rothnak például biztosan. Az a nő most is pont úgy bájcseveg a kiadóval, mintha az égvilágon semmi sem történt volna. Húsz éven keresztül volt anyám ügynöke, de most lőttek a várva várt jövőbeni megjelenéseknek. Bár nincs kétségem afelől, hogy ki fogja használni a különleges kiadásokban, az élfestett kötetekben, a díszdobozolásban meg egyebekben rejlő lehetőségeket. Az E. V. Renge márkából mindig dőlni fog a pénz.

Anyát jó pár napja hamvasztattuk el. Zárt körű volt a szertartás, kábé tucatnyian jöttek el, de ott sem sírt senki.

Ez a mostani búcsúztató reklámcélokat szolgál. A „barátok” számára rendezték, hogy leróhassák a tiszteletüket. A tisztelet mindig is fontos volt Anya számára, na de a barátok? Nem hinném, hogy volt akár egy igaz barátja is, bár az elmúlt két órában egymást követő ékesszóló beszédekből az derült ki, hogy legalábbis egy Shakespeare-szintű zsenivel lett szegényebb a világirodalom.

Az épület melletti utcákon hatalmas a tömeg, bent, a zsúfolt rendezvényteremben azonban kísérteties a csend, csupán suttogva kimondott szavak verődnek vissza a falakról.

A terem egyik falán Anya óriási, hivatalos fényképe látható. Magas nyakú, csipkés blúzt visel, a háttérben vörös rózsák pompáznak, alatta a felirat: E. V. Renge. A kiadó küldött egy középkorú, fura külsejű fotóst – a portrét minden szögből megörökíti. A kiadóval, az ügynökökkel és Apával. Engem is megkért, hogy álljak a kép elé, de én hallani sem akartam róla.

Mind elmehetnek a fenébe.

A terem egy másik falára kiakasztott fényképen Anya a dolgozószobájában látható. Tökéletes a sminkje, a haját fodrász állította be, és kicsit ábrándos arccal ül egy könyvespolc előtt. Ez a nem hivatalos portréja, alatta az igazi neve áll: Elizabeth Casper. Ezt a fotót mindenféle egyéb intézmény kapja majd, például a helyi újság, meg az a templom, ahová Nagymama jár, és azok a jótékonysági szervezetek, amelyeket Anya támogatott.

Én inkább a terem végében ácsorgok, távol e csodás képektől, Nagypapa mellett. Őt anyám a legkevésbé sem érdekli, soha nem is érdekelte. Egyébként az sem, hogy nézek ki.

Nagymamát viszont túlzottan is. Korábban, még otthon, külön megkért, hogy kivételesen ne fessem se a számat feketére, és a szememet se húzzam ki tussal.

– És valami alkalomhoz illő holmit vegyél fel.

Szinte mindig feketében járok, aminél történetesen semmi sem illik jobban egy efféle megemlékezéshez. Passzol a fekete tus és rúzs, amikkel juszt is kifestem magam.

Nagymama természetesen Diort és drága ékszereket visel. Gondja van rá, hogy mindenkivel szót váltson, aki eljött.

Apa menő öltönyben van, szívdöglesztőn fest. Duzzog egy kicsit, de lehet, hogy az alkoholelvonás miatt. A szülei mindössze négyórányira laknak tőlünk, de Anya halála óta nálunk dekkolnak. Nagymama nem engedi, hogy Apa túl korán inni kezdjen. Most, hogy már nincs Anya, a nagyanyám büszkén a kezébe vette a háztartás vezetését.

És nekem hiányzik Anya? Szeretnék sírni, tényleg, de még nem fogtam fel, mi történt. Szeretnék szomorú lenni, de mindig is úgy éreztem, hogy sosem voltam igazán fontos Anyának. Ettől eléggé megkeseredtem az utóbbi években, és még jobban eltávolodtunk egymástól.

A legjobb barátom, EJ szerint ezt úgy hívják, hogy késleltetett gyász. De lehet, hogy csak szívtelen vagyok. Megkértem EJ-t, hogy ne jöjjön el, mert nem akartam, hogy a legjobb barátom lássa, mennyire el van fuserálva az életem, hát igen, lényegében amióta az eszemet tudom.

Körülnézek a teremben; egy ismerős alak lép oda Apához, hogy megrázza a kezét. De gáz! Annak az egyetemnek a dékánja az, ahová járok. Másfelé nézek, forgatom a szememet. Anyával minden adandó alkalommal versenyt hízelegtek egymásnak.

– Egyengetem a jövődet – mondta Anya. Egyszer még előadást is tartott az egyetememen, és pénzzel is támogatta. Nem lennék meglepve, ha ezek után emlékművet állítanának a tiszteletére.

Itt van Anya terapeutája is. Két szerkesztője. Mindhárom asszisztense. A családi ügyvédünk. A legtöbb „barátja” egyszerűen közeli munkatársa volt.

Szeretnék sírni, tényleg szeretnék, de nem tudok. Egy hete történt a baleset, azóta otthon lakom, nem a városban lévő garzonlakásomban, és egyfolytában Anyára gondolok, a kapcsolatunkra, a nyomi kis családunkra. Szomorú vagyok, ez igaz, csak nem elviselhetetlenül szomorú, pedig úgy képzelem, hogy most annak kellene lennem.

Apa ránéz a telefonjára, és mindenkit faképnél hagyva az ajtóhoz siet. Egy baseballsapkás férfi áll a küszöbön, majd megfordul, és kimegy. Apa követi.

Most lenne jó szólnom Apának, hogy fáj a fejem, és mindjárt idegösszeomlást kapok – persze egyik sem igaz –, ezért inkább lelépnék. Érzelmek bugyognak föl bennem, de nem sikerül értelmeznem őket. Leginkább csak minél távolabb szeretnék lenni ettől az egésztől.

Kimegyek az üres hallba, ahonnan leágazik egy kis folyosó. Ennek a folyosónak a végében beszélget Apa az idegennel.

Elindulok feléjük, de lelassítok, amikor megüti a fülemet a fojtott suttogás:

– Te rohadék!

Mi a fene?

Beoldalazom egy ajtó mögé, ahonnan ugyan nem látom őket, de tisztán hallok mindent.

– Ne itt! – mordul rá Apa. – Honnan veszed a bátorságot…?

– Honnan? Jogom van itt lenni.

– Tűnj el innen. Nyomás!

A férfi halkan felnevet.

– Gyanít valamit?

– Kicsoda?

– Mackenzie.

A nevem hallatán megáll bennem az ütő.

– Eszedbe ne jusson belekeverni a lányomat.

– Á, szóval nem sejt semmit? Ügyes vagy, Benny fiú.

Benny fiú? Az apám? Ki a franc szólítja így?

– Azt mondtam, menj el! – ismétli Apa elkeseredetten. – Menj már! Majd később beszélünk.

Óvatosan előrelépek, hogy kikukucskáljak az ajtó mögül, de a szőnyeg alatt megnyikordul a keményfa padló.

A fenébe.

Megdermedek, mint őzike az autólámpa fényében. Halk lépteket hallok, majd Apa bukkan fel az ajtóban. Rémület suhan át az arcán, amikor meglát.

– Mi volt ez? – kérdezem, és végre kilesek az ajtó mögül, de már nincs ott a titokzatos férfi.

Apa két kézzel megtörli az arcát.

– Semmi.

– Veszekedtél valakivel?

– Nem, kicsim, csak beszélgettünk. – Benyúl a zakója belső zsebébe, és elővesz egy laposüveget.

– Ismered azt az embert?

Apa idegesen kortyol egyet, és lassan kifújja a levegőt.

– Sosem láttam még.

Nyilvánvalóan hazudik.

Visszacsúsztatja a laposüveget a zakója zsebébe, aztán rám kacsint.

– Jól vagy?

– Ezt én nem bírom elviselni. Ezek az emberek… – Nem fejezem be a mondatot, csak a szememet forgatva a nagyterem felé intek.

– Tudom. Tudom. – Behunyja a szemét, összecsippenti az orrnyergét.

– Te jól vagy?

Nem mondhatnám, hogy a szüleim tökéletes párt alkottak volna. Főleg az utóbbi időben. Soha nem veszekedtek még ennyit, pedig én már csak a hétvégéket töltöttem velük, mert két éve egy kis garzont bérelek a városban, az egyetem közelében.

Apa hangosan beszívja a levegőt, aztán horkantva kifújja. Kényszeredetten mosolyra húzza a száját.

– Igen, kicsim. – Kedvesen megveregeti a vállamat. – Minden rendben lesz. Leléphetsz, ha nincs kedved maradni.

– Otthon találkozunk – mondom, azzal kilépek a hátsó kijárathoz vezető folyosóra.

A nagy műsor odakint várható, és akkor kezdődik, ha mindenki elhagyta az épületet. Az ország valamennyi szegletéből idesereglett rajongók valóban gyászolnak. A kiadó már kitelepítette a PR-csapatát az esemény levezénylésére. Igen, eseménynek hívják. Fizetett színészek kezdenek majd rombolni, trágárságokat kiabálni, és meggyalázzák Anya egyik portréját, miközben Sátánnak nevezik E. V. Renge-et. Mert, mint tudjuk, nincs rossz reklám. Azért tudom, mi fog történni, mert előre tájékoztattak róla, miután aláírtam egy titoktartási nyilatkozatot. A PR-csapat műsora állítólag őrületesen megdobja a könyvek eladásait.

Ki van zárva, hogy a főbejáraton menjek ki, a fotósok meg az elvakult rajongók elé.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel, amikor a hátsó ajtón kilépek a szabad ég alá. Körülnézek, tényleg nincs-e senki a parkolóban, és a kocsimhoz megyek.

Megcsörren a telefonom.

– Hála istennek – bukik ki belőlem, amikor fölveszem. – Leléptem.

– Mindjárt túl vagy rajta, Süni. – EJ megnyugtató hangja zene füleimnek.

– Ugye átjössz?

– Már el is indultam. Lehet, hogy előbb odaérek, mint te.

– Nézz körül a házad előtt, nincsenek-e ott is lesifotósok, jó? – Kinyitom a kocsi ajtaját, már szállnék be. – Biztos lesznek… Várj csak…

Egy boríték hever a sofőrülésen. Értetlenül meredek rá, fölemelem.

– EJ, várj. – Kihangosítom a telefont, beülök az autóba, és szemügyre veszem a borítékot. – Mi a fene…

– Minden rendben? – kérdezi EJ.

– Nem tudom – válaszolom. Felgyorsul a szívverésem, amikor elolvasom a borítékra írt szavakat.

A #1 rajongótól. XOXO

2

A hírnév az irodalmi világban nemcsak dicséretet, rajongói leveleket jelent, hanem zaklatókat is. Időnként egy vizelettel megtöltött üvegcsét vagy véres alsóneműt is hozhat a postás. Bizony, mindenütt vannak bolondok. És akkor a morbidabb dolgokról még nem is beszéltem, pedig azokból is akad bőven.

Idegesen nézek körül a kocsi ablakából. A parkoló tele van autókkal, de embert egyet sem látok.

– Kenz, mi van? – hallom kihangosítva EJ aggodalmas kérdését.

– Rajongói levél – válaszolom, és most újra a borítékot vizsgálgatom.

– Valami őrület?

– Az őrület, hogy a kocsimban volt.

– Elfelejtetted bezárni?

– Ugyan, hülyének nézel? Remélem, nem ricin vagy hasonló. Talán ki kéne dobnom.

– Nyisd ki! Lehet, hogy szórakoztató lesz.

EJ mindig izgatottan várja az Anya rajongóival kapcsolatos sztorikat.

– Jól van, na! – Felszakítom a borítékot.

Óvatosan szétnyitom, és belekukkantok. A rajongókkal sosem lehet elég óvatos az ember. Történtek már fura dolgok. Mindenféléket küldtek már az anyámnak. Szerelmes és fenyegető leveleket, saját műveket, játékokat, süteményt, hajtincset. Az üveg vizelet – az undokság volt. Egyszer egy pasi egy photoshopolt képet küldött, ő meg anyám volt rajta, telerejszolva.

– Na, mondd már! Mi az? – kérdezi EJ türelmetlenül.

– Papírok vannak benne. Biztos egy könnyes vallomás.

– Olvasd fel.

EJ imádja az ilyen agyament dolgokat. Egy évvel ezelőtt végzett azon az egyetemen, ahová én is járok, most szabadúszó informatikusként vállal különféle munkákat. Zseniális programozó lehet, huszonéves korában több pénzt keres az online kódolással, mint egy átlagos felnőtt az akármilyen munkahelyén. De amikor pár éve megismerkedtem vele, még reménytelen esetnek tűnt. A gimiben évet kellett ismételnie, mert állandóan otthon ült a gép előtt, és nem járt be az órákra. Még mindig kocka, de nemrég rátalált néhány hozzá hasonló srácra. Néha csak ennyi kell, hogy az ember jobban érezze magát a bőrében.

Kihúzom a papírokat a borítékból, széthajtogatom őket.

Három lapot tartok a kezemben, az egyik oldaluk rojtos, mintha egy füzetből tépték volna ki őket, és kézírásos szöveg áll rajtuk.

– Mi van már? – türelmetlenkedik EJ.

– Várj egy kicsit! Megáll az eszem. Azt mondják, a türelem rózsát terem.

Az első oldalra mindössze két sort írtak. Lassan felolvasom:

Eláruljak egy titkot?

Szeretettel, Anya

3

– Mi a fene? – kiáltok fel, és dühösen nézek a második lapra. Végigfut a hideg a hátamon.

Ismerős nevek szerepelnek a papíron, és egy huszonkét évvel ezelőtti dátum a bal felső sarokban. Helyszín: Old Bow, Nebraska.

Ha ez egy beteges vicc, akkor jól kitalálták, mert ismerem azt a várost. Húsz évvel ezelőtt ott jártak egyetemre a szüleim.

– Süni, ott vagy még? – kérdezi EJ.

– Visszahívlak.

– Minden oké?

– Igen. Visszahívlak.

– Ajánlom is.

Öt percig csak ülök mozdulatlanul. Elolvasom a borítékból kivett három oldalt, és csak nézek magam elé. Elolvasom újra, meg is fordítom a lapokat, nem siklottam-e át valamin.

A szüleim múltjáról nem sokat tudok, de azt igen, hol születtek. Az itt leírt történetet személyesnek, intimnek érzem. Anya soha nem mesélt a múltjáról.

– Bonyolult – mondogatta.

A regényei ismeretében úgy fogalmaznék, hogy inkább nem dicsekedett vele. A kritikusok szerint „káprázatos” a képzelőereje. Én a magam részéről azon a véleményen vagyok, hogy normális ember ilyet nem tud kitalálni, nyilvánvalóan hozott anyagból dolgozott. És mivel rázza le a szülő a gyerekét, ha az a félresiklott múltjáról kérdezi?

Az az első gondolatom, hogy ennek a levélnek a hatalmas komódban a helye, ahol anyám az írói karrierje húsz éve alatt neki küldött hasonló irományokat tartotta. A komód tulajdonképpen egy régi utazóláda, Anya otthoni dolgozószobájában áll. Régi, gótikus stílusú darab, akkora, mint egy kisebb kripta. Csak rajongói levelek vannak benne.

De elfogott a kíváncsiság. Mi van, ha ez a levél tényleg Anyától érkezett?

Egy módon tudhatom meg, hiteles-e a levél.

Gyújtást adok, beindítom a motort, és a szüleim háza felé veszem az irányt.

Egyórányira lakunk a várostól. Anya nem járult hozzá, hogy más államban járjak egyetemre, én viszont semmiképpen sem akartam otthon lakni, mialatt az alapképzésre járok, ezért beköltöztem a városba, hogy legalább ennyi szabadságom legyen.

Anya halála előtt gyakran, minden második hétvégén hazajöttem, a halála óta pedig otthon lakom. Természetesen Nagymama ötlete volt, hogy „egymás támaszai lehessünk a gyászban”. Így mondta, bár egész biztos vagyok benne, hogy egyikünk sem gyászol.

Egy óra múlva ráfordulok a szüleim birtokához vezető magánútra. A kéthektáros területen hatszáz négyzetméteres ház áll plusz vendégház, úszómedence és egy erdő, közepén egy természetes tóval.

Érkezésemet bólintással nyugtázza a biztonsági ember. A PR-cég vette föl, de tudhattam volna, hogy egymaga kevés lesz ekkora tömegre. Hatvan méterrel arrébb már ott is vannak – fényképezőgépekkel felszerelkezett emberek rontanak ki a sűrű erdőből, és gyorsan kattintgatnak, ahogy a főkapuhoz közeledem.

– Mackenzie, balesetnek tartja az édesanyja halálát?

– Mackenzie, maga fogja befejezni az elkezdett regényét?

– Miss Casper!

– Ez magánterület! – kiabálom nekik az ablaküvegen keresztül. Természetesen ők is tudják, de nem törődnek vele. De legalább nem mernek tovább követni, amikor lassan kinyílik a fémkapu, és áthajtok rajta.

Kisvártatva belépek a házba.

Bódítóan édes illat csapja meg az orromat – a barátok, kollégák és rajongók rengeteg virágot küldtek. A ház nyüzsög a cateringesektől, akik az esti fogadást készítik elő.

A borítékkal a kezemben meg sem állok Anya dolgozószobájáig.

Be van zárva. Egyedül Anyának volt hozzá kulcsa, ő legalábbis azt hitte. Ide csak akkor tehettük be a lábunkat, ha ő bent volt. De én tudom, hol tartja Apa a pótkulcsot. Egy hónappal ezelőtt rajtakaptam, amikor besurrant a szobába. Anya nem tudta meg, ami szintén azt mutatja, milyen remek volt a szüleim kapcsolata.

De nekem most az a legfontosabb, hogy én is bejussak.

Odalépek a vendégfürdőszoba ajtaja mellett lévő kis törzsi maszkhoz, és mélyen belenyúlok a műhaj sűrű bozontjába. A koponya puha, gumiszerű alján megtalálom a dolgozószoba kulcsát.

– Bingó! – motyogom. Nagy megkönnyebbülés, hogy Apa nem keresett neki másik rejtekhelyet.

Végigsietek a folyosón, kinyitom Anya dolgozószobáját, és rögtön kulcsra zárom magam mögött.

Egyedül sosem léptem még be ide, csak ha Anya is itt volt. Azért voltam kíváncsi a szobára, mert mindig bezárta. Ez az ő írószobája, a búvóhelye, mondogatta. Hát, csak volt.

Várom, hogy ha máshol nem is, de legalább itt hirtelen rám törjön, meglepjen a gyász, de nem történik semmi. Nem gyűlik könny a szemembe. Igazából még csak szomorú sem vagyok, mindössze keserűséget érzek.

Soha nem volt szoros a kapcsolatunk. Azt mondták, hogy létrehozott nekem egy kis vagyonkezelői alapot, amely teljes mértékben fedezni fogja a tanulmányaimat, de nagyjából ez minden. Mást nem kapok. Nem öröklök semmit. Minden az apámé lesz. Most álszent módon hivatkozhatnék arra, hogy nem a pénzükért szeretjük a szüleinket, de Anya milliókat kaszált, és az egyetemi alapon kívül egy fityinget sem hagyott rám. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem lettem pipa, amikor megtudtam, vagy hogy nem találtam legalábbis méltatlannak. Jó, oké, nem rajongtam Anyáért. Meg akart leckéztetni? Hát jól van. Boldogulok nélküle is.

Most leginkább arra volnék kíváncsi, mi volt a célja ezzel a névtelen levéllel. Talán a leckéztetést készíti vele elő. Ha kiderül, hogy mégsem móresre akar tanítani vele, hanem el akart búcsúzni tőlem, később még mindig alaposabban utánanézhetek a dolognak.

Egyvalami is elég, hogy ellenőrizzem a levél hitelességét: mégpedig az a kis bekeretezett papírlap a hatalmas mahagóni íróasztalon. Ez a papírka – egy pillanat, dobpergést kérek! – arra emlékeztette Anyát, mennyi mindent elért. Az üvegkeret alatt ugyanis a Hiába menekülsz eredeti kéziratának első oldala látható. Ez volt Anya első regénye: milliós példányszámban eladott, nemzetközileg is jegyzett bestseller lett, amely az egész világgal megismertette az E. V. Renge nevet.

Ezért az első oldalért most alighanem több ezer dollárt fizetnének. Anya kézzel írta a kamaszkori naplójába. Igen, ennyire régi ez a lap, majdnem harmincéves. Tizenhat évesen kezdte írni a bestsellerét. Zseniális, igaz?

Azért kell most nekem ez a kis emlék, hogy a rajta lévő kézírást összehasonlítsam a névtelen rajongótól kapott oldalakkal.

Az íróasztalra ülök – Anya megölt volna érte –, az asztallapra fektetem a bekeretezett papírlapot, kiteregetem mellé a levél oldalait, és nézegetni kezdem őket.

Nyilvánvalóan nem vagyok sem grafológus, sem igazságügyi írásszakértő, de közel hajolok, és minden betűt megvizsgálok. A nagy I-k felső kacskaringóját. A nagy B alsó kunkorát a „Ben”-ben, apám nevében. A vesszőket, az idézőjeleket, azt a szót, amelyik kétszer alá van húzva a levélben meg a bekeretezett oldalon is, rögtön az Előhang alatt.

Öt perc múlva görcsöl a nyakam, olyan mereven tartom, szúr a szemem, mert nem pislogok, és jeges félelem szorítja össze a gyomromat. Ugyanaz a kéz írta a bekeretezett oldalt és a levelet.

– Azta… – mondom magamnak.

De ez akkor sem bizonyítja, hogy a levél Anyától származik.

Mégsem ez a legérdekesebb.

Hanem amit a levél végére írt:

Ez a titok most már a tiéd.

Az első levél

Amikor fiatal vagy, nem a rendes pasikba vagy szerelmes. A rosszfiúkért vagy oda.

Az első szerelem mérgező is lehet. Néha mégis ragaszkodsz hozzá. Én is kitartottam Ben Casper mellett.

Hogy mivel csavarta el a fejemet? Jó kérdés. A jelenünk gyakran a múltbéli tetteink mozaikjából tevődik össze. Nem azt mondom, hogy a múltban sokat hibáztam, inkább úgy fogalmaznék, hogy a múltam lidérces események láncolata volt. De ezt elmagyarázom, ha eljön az ideje.

Ennél lényegesebb, hogy a múltamban mindenki csak kapni akart. Ben viszont különös tehetséggel hitette el a környezetében lévő emberekkel, hogy különlegesnek tartja őket. Ő volt az első pasi az életemben, aki azzal a fajta figyelemmel fordult felém, amitől a lányok elájulnak.

Hát, én is elájultam.

Kreatív írás szakra jártam, végzős voltam már. Nebraskában laktam, egy Old Bow nevű kis egyetemi városban, amely buja erdők között három kilométer hosszan nyújtózott a főutca mentén. A védettség érzését adta, ami nekem tökéletesen megfelelt. Egy ilyen helyen nem fog utolérni a múltam, gondoltam én.

Bennel az egyetemi kávézóban ismerkedtem meg. Az automatánál álltam, amikor rám nézett.

– Menő a rúzsod – jegyezte meg egy bólintás kíséretében. – Piros, mint az eper.

Nem, mint a vér, holott mindenki másnak ez ugrott be róla, hanem mint az eper. Mondhat valaki ennél romantikusabbat?

Amikor rám villantotta a kisfiús mosolyát, mintha üde fuvallat lengte volna be a kávézót. Sok nevetést, kéz a kézben andalgást és talán szerelmi bánatot ígért. De ilyenkor az ember nem gondol szívfájdalomra, és azzal sem foglalkozik, hogy ez a fiú klasszisokkal fölötte áll, meg hogy a haverjai a túlsó sarokban lévő asztaluknál csak röhögnek, és lesajnálva mérnek végig. Semmi sem érdekelt, mert amikor a fiú visszamegy hozzájuk, hátranéz a válla fölött, újra idevigyorog és idekacsint, az ember szíve ezerrel kalapál, remeg a gyomra, és lelki szemei előtt, mint egy mozifilmben, peregnek a jelenetek, hogy mi minden történhetne, ha ez a fiú rászánná az időt az ismerkedésre.

És aztán a fiú rászánja.

Egy hét múlva a szemináriumi terem előtt futottam össze vele. Ezúttal egyedül volt, nem kellett a barátaira figyelnie.

– Á, szia, Eperpiros! – kiáltotta oda nekem.

Elgyengült a lábam, és remegni kezdett a gyomrom, amikor elindult felém.

– Te nyerted meg a novellapályázatot, mi?

Nem tehetek róla, elpirultam.

– Igen, én.

– Gratula!

– Köszönöm.

– Te leszel a következő Sylvia Plath.

Nagyot dobbant a szívem – szereti az irodalmat. Most tekintsünk el attól az apróságtól, hogy éppen Sylvia Plath-emlékhét volt; ott virított kiírva mellettünk a hirdetőtáblán.

– Csak így tovább, Miss Elizabeth Dunn.

A nevem! Senki más szájából nem hangzott ennyire menőnek a nevem! A szívem majd kiugrott a helyéről a lába elé – tudja a nevemet! Most tekintsünk el attól is, hogy ez is ki volt írva a mellettünk lévő hirdetőtáblára a fényképem alatt.

– Lizzy – motyogtam.

– Lizzy?

– Lizzy – ismételtem meg.

– Lizzy. – Fülig ért a szája. – Ben vagyok.

Tudom.

– Szia, Ben.

– Szia, Lizzy. Sok szuper novellát írtál?

– Szeretsz olvasni?

– Persze! Imádom a jó sztorikat.

Bent nem érdekelték a könyvek, az első évben majdnem megbukott irodalomból. De erről csak később szerzek tudomást. Meg sok minden másról is. Hogy majdnem mindegyik vizsgáján rezgett a léc. Hogy a felvágós szülei pénzének köszönhetően kapott egyáltalán diplomát. Hogy máris alkoholista volt. Hogy sehová sem vették fel gyakornoknak. Hogy a haverjai, a menő srácok, rajtam köszörülték a nyelvüket. Hogy én hónapokon keresztül az ő kis titka voltam, amíg rossz irányt nem vett az életünk, és megállíthatatlanul nem haladt a katasztrófa felé.

Nem, ez majd később lesz.

Aznap csak álltam előtte szeretetre éhesen, és bármit megadtam volna, hogy még egy percig rám figyeljen.

Az ember valamiért szívesen volt Ben közelében. A nevetésénél nem volt csodálatosabb hang a világon. Gödröcskés mosolyától elgyengült a lábam. És amikor fesztelenül a személyhívóm számát kérte, és azt mondta, szívesen meghallgatná pár novellámat, zavaromban megint fülig pirultam. Nem volt személyhívóm, csak egy vezetékes telefonom a bérelt lakásomban.

Később megírtam az első találkozásunkat, aztán a másodikat és a harmadikat, a boldog nappalokat és az álmatlan éjszakákat, a szemérmes mosolyokat és a keserű könnyeket, a vidám randevúkat és az aljas árulást.

Még azon a napon értem jött, elvitt vacsorázni a kedvenc helyére, aztán moziba mentünk. Utána vettünk egy üveg bort meg egy csomó kisüveges rövidet, és felmentünk hozzám; a város egyik szupermarketje fölött béreltem egy ócska garzonlakást. Nagyon kicsi volt, de egy cseppet sem zavarta. Azt akartam, hogy lássa, tudom, hogy talán egyszeri alkalom lesz, de nem bánom. Hónapokon keresztül erről az éjszakáról fogok írni, gondoltam.

Iszogattunk, nevetgéltünk, aztán odahúzott magához.

– Az íze is olyan, mint az epernek? – mormolta eperszínű ajkaimba, és megcsókolt. – Semmi olyat nem fogunk tenni, amit nem akarsz – suttogta.

Egy óra múlva meztelenek voltunk, és mindent megtett, amit akartam.

Késő éjjel elterült az ágyamon, én pedig leültem mellé, és részleteket olvastam fel neki a regényemből, amit akkor már évek óta írtam. Elragadtatva nézett fel rám azzal a tündöklően kék szemével, és én voltam a legboldogabb ember a világon.

Nevelőotthonban nőttem föl. Nem laktunk ott sokan, én pedig eléggé magamnak való voltam, és amikor kipenderítettek a nagybetűs életbe, a rajtam levő ruhán és egy szükséglakáson kívül semmit se mondhattam a magaménak. De nem ejtettek a fejem lágyára. Három állást vállaltam. Olyan egyetemi ösztöndíjat szereztem, ami mindent fedezett. Eltökéltem, hogy kitörök a nyomorból.

Azon az estén annyira le akartam nyűgözni Bent, hogy elárultam neki a nagy újságot.

– Egy ügynök érdeklődik a regényem iránt.

Azonnal felélénkült.

– Tényleg? Ez oltári jó! Komolyan ki fogják adni?

Szégyenlősen vállat vontam.

– Remélem. Több kiadóval is tárgyal. Szerinte zseniális regény.

Közelebb húzott magához, és csak csókolt és csókolt mindenütt, én meg kuncogva hagytam. El voltam ájulva tőle, és úgy éreztem, hogy a nevelőotthonban történt borzalmak után végre, végre elkezdődik az életem.

– Te… – hátrahúzódott, és úgy nézett rám, mint aki páratlan kincsre talált – …te egy csoda vagy, Lizzy Dunn.

Sokáig nézett azzal az átható tekintetével, amit akkor még nem tudtam mire vélni.

Meglepetésemre a következő héten is eljött, és attól kezdve minden héten. Általában késő éjszaka érkezett. Kicsit spicces volt, de mindig vidám, és álmatagon mosolygott:

– Szia, Lizzy bébi – köszönt halkan. Aztán szeretkeztünk, és felolvastam neki, ő pedig elhalmozott dicséretekkel. A dicséret mindig bejön a nőknél.

Tetszett neki a hosszú, fekete hajam az egyenes frufruval. És az eperpiros rúzsom.

– Olyan Kat Von D-s. – Tetszettek neki a történeteim és a sötét fordulatok. Mindig azokkal próbáltam elkápráztatni.

Ben tehetős családból származott, én meg semmilyenből. Egyetlen barátom volt, John, a helyi kávéházból.

Ben igazi partiarc volt, a társaság lelke. Tudtam, hogy engem soha nem fognak befogadni a barátai. Néhányszor elmentem velük bulizni, de egyszer az egyik lány tök részegen felvilágosított:

– Ben csak a tehetséged miatt van veled. Különben észre sem venne.

Ezt is tudtam persze. Van, aki jól néz ki, más meg tehetséges. Nekem nem kellettek Ben barátai. Nekem Ben kellett, mert ő csak az enyém volt. És a bulik sem hiányoztak, nem akartam felhívni magamra a figyelmet. Tudtam, hová vezethet az. Egyszer már megtapasztaltam. Nekem tökéletesen megfelelt, hogy megbújhatok a háttérben.

Soha nem beszéltem senkinek arról, hogy mit művelt velem az a három fiú a nevelőotthonban. Régen volt, nem tartozott senkire. Benre végképp nem.

De neked tudnod kell róla.

Mint mindig, most is előreszaladtam, világszép kislányom.

Bent ugyan felvetette a pénz, de nem értett semmihez. Csak a mosolya ért valamit – az ragyogó, elbűvölő, kedves vagy bocsánatkérő volt, ahogy a helyzet megkívánta. Akármelyiket villantotta meg, magára vonzotta a tekinteteket. Ehhez kétségkívül értett. De itt nagyjából véget is ért a tudománya. Ezért népszerű, néha tehetséges emberekkel vette magát körül, velük pótolta saját személyisége hiányát.

Erre csak később jöttem rá. Ám mire kiderült, hogy mit művel a hátam mögött, már szerelmes voltam belé. Jött az első összeomlás, de nagyon szerettem volna, ha rendbe jön a kapcsolatunk.

Minden a legnagyobb rendben ment, mígnem az a nő megjelent az életünkben, levette Bent a lábáról, megzavarta a fejemet, és kiteregette a múltamat.

Ő az oka, hogy olyasmiket tettem, amik máskülönben soha eszembe se jutottak volna. A legrosszabbat hozta ki belőlem. Felhánytorgatta a bűneimet.

Ugyanakkor azt is neki köszönhetem, hogy íróként megtáltosodtam.

Hát, itt tartunk.

Ez a titok most már a tiéd.

Lehet, hogy valaki hazudni fog. Lehet, hogy valaki szörnyű pletykákat terjeszt majd a múltamról. De az igazság itt van, ebben a naplóban.

4

– Szerinted anyukád írta? – kérdezi EJ, miközben visszaadja az oldalakat. Előveszi a zsebéből a marihuánás cigit, és rágyújt.

A filagóriában ülünk a tó mellett, az erdőben, a szüleim házától csak egy rövid sétatávra. Pontosan egy óra hosszat töltöttünk a házban rendezett fogadáson. Egy órával többet, mint amennyi jólesett volna, és senkit sem érdekelt, amikor kiosontunk.

– Mondtam, hogy egyezik a kézírás.

EJ beleszív a spangliba, aztán nekem nyújtja.

– Ráadásul tökéletesen illik rájuk a leírás – teszem hozzá. – A szüleimre.

Éjszaka van, a filagória sarkaiban álló napelemes lámpák halványan megvilágítják EJ szép metszésű arcát és ráncos ajkát. Kifújja a füstöt, majd kezét a feje mögött összekulcsolva hátradől a padon. Profilból látom, jóképű. Valahogy köze sincs már ahhoz az esetlen kockához, akit néhány évvel ezelőtt megismertem. Converse tornacipőt, farmert és fekete kapucnis pulóvert visel, ugyanazt a fajtát, amiben régebben úgy nézett ki, mint egy zsák krumpli, most viszont vonzónak találom. Bár a legjobb barátomra talán nem ezt a szót kellene használnom.

– Furcsa levelet kaptál, az biztos – állapítja meg elgondolkodva. – Hagyd a fenébe. Lehet, hogy nincs jelentősége.

– És ha valamilyen nyom?

EJ felém fordul.

– Mihez, Sünikém? A szüleid szerelme egyéjszakás kalandnak indult. Nem ez az évszázad szenzációja.

– Úristen. – Ez gáz. – Ennyit értettél meg belőle? Én a másik nőről beszélek.

– Milyen másik nőről? – vonja meg a vállát EJ. – Nem tudjuk a nevét. Mit kellett volna megértenem belőle? Kérdezd meg a faterodat.

Igaz, most, hogy Anya meghalt, némi hízelgéssel megpróbálhatnék kiszedni valamit Apából. Mindig is az volt az érzésem, hogy Anya olyan éberen figyeli, mint a sólyom a zsákmányát, Apa pedig még tök részegen is gondosan megválogatta minden szavát.

– De mit kérdezzek tőle? – tűnődöm hangosan.

– Hát éppen ezt mondom. A levél nem fogalmaz egyértelműen. Csak valami bevezető…

– Mihez?

– Fogalmam sincs, mihez.

Olyan sok a kérdés. Mikor írta ezt nekem Anya? Hónapokkal ezelőtt? Közvetlenül a halála előtt?

– Miért csak ennyit kapok? Ennyit! – Megrázom a lapokat a levegőben. – Hol a többi?

– Lehet, hogy nincs több.

– Valami fiúkról beszélt, akik csináltak vele valamit.

– Talán elkezdte írni ezt a történetet, aztán… tudod…

Nem mondja ki, de tudom, hogy a balesetre gondol. Mindenki úgy vigyáz, mit mond előttem. Anya meghalt, és kész.

Mégis elszorul a szívem, és a furcsa levélre igyekszem koncentrálni, hogy elűzzem a komor gondolatot.

Érzem, hogy EJ engem néz. Amikor felé fordulok, gondterhelt az arca.

– Mi az?

Ellágyul a tekintete.

– Kenz, nekem az az érzésem, hogy te nem akarsz gyászolni, azért sajtolnál ki inkább valami rejtélyt ebből a random rajongói levélből. Lehet, hogy csak szórakozik veled valaki.

Elromlik a kedvem, nem válaszolok. Felhúzom a fejemre a kapucnit, elnyúlok a padon, és szívok egyet a spangliból.

Szeretem az ilyen pillanatokat EJ-vel. Szeretem, amikor Kenzie-nek vagy Kenznek szólít. Ilyenkor tudom, hogy komolyan beszél, vagy aggódik. Süninek akkor hívott, amikor összebarátkoztunk, aztán rajtam ragadt a becenév. Nem vetem a szemére. Nem könnyű kijönni velem. Apa szerint ebben Anyára ütök.

– Milyen érzés? – kérdezi EJ kis idő múlva.

– Mi milyen érzés?

– Ez az új valóság, most, hogy anyukád meghalt.

Vállat vonok. Tudja, hogy sosem álltunk közel egymáshoz. Nem voltunk boldog család, és ennek Anya volt az oka.

Anyám 1. az apám családja szerint „zsarnok”. 2. Apám szerint „bonyolult”. 3. Az irodalmi világ szerint „korszakos zseni”. 4. A rajongói szerint „istennő” volt. Mindennap órákat foglalkozott a közösségi médiás csoportjaival. A világ összes tájékán dedikált példányokat adományozott jótékonysági szervezeteknek. Hozzám soha életében nem volt olyan kedves, mint a rajongóihoz. És az ő problémáikkal sokkal többet foglalkozott, mint az enyéimmel.

Még nem vagyok nagy író, de megteszek mindent, hogy az legyek. Szeretek írni. Amikor egy írásommal be akartam nevezni az egyetemi novellaíró pályázatra, először vele olvastattam el.

– Még hosszú út áll előtted, édesem – vont vállat.

Mindig ez az „édesem”! Hogy utáltam! Anya egyáltalán nem segített, tanácsot sem adott. Egyszerűen a kezembe nyomta a novellát, mint aki méltóságán alulinak érzi, hogy segítsen átdolgozni.

Első helyezést értem el vele, kösz szépen, és ünneplésképpen tajt részegre ittuk magunkat EJ-vel. Salma professzor, a kreatívírás-tanár azt mondta, van jövőm az irodalomban.

Anyától csak egy leereszkedő mosolyra és egy hűvös „gratulálokra” futotta, aztán kiposztolta a közösségi médiában, hogy milyen büszke rám, és reméli, hogy egy nap a nyomdokaiba lépek. Persze, én mindig csak második lehetek mögötte.

Mindegy.

Szóval, milyen ember Anya? Igen, egyszerre bonyolult zsarnok és korszakos zseni, a nyilvánosság előtt bűbájos teremtés. Vagyis csak volt. Írhattam volna egy gyönyörű gyászbeszédet, hogy lenyűgözzem az irodalmi világot, de miután megtalálták a holttestét, napokig szóhoz sem jutottam. Még most sem jutok. És nem tudom feldolgozni a tényt, hogy hiányzik, nem tudok mit kezdeni az űrrel, ami hirtelen az életemben támadt. De azt hiszem, nem gyászolok. És EJ-n kívül nincs senki, akinek elmondhatnám, hogy hiányzik, mégsem gyászolom. Rossz érzés. Nem lenne szabad ilyeneket mondanom az anyukámról.

– Ma a búcsúztató alatt apám nekiment valami pasasnak – mondom EJ-nek, miközben visszaadom neki a jointot.

– Mi, verekedtek?

– Nem. Veszekedtek. Apa aljas féregnek nevezte, a pasas meg Benny fiúnak.

EJ felnevet.

– Így szólította az apádat?

– Jó, mi? Azzal a beszélgetéssel valami nem stimmelt.

– Az egész családoddal nem stimmel valami, Sünikém. Ne vedd zokon.

Nem téved.

Az a legrémesebb, hogy szörnyű balsejtelem gyötör: a java még csak ezután következik. És valamiképpen ehhez a levélhez lesz köze.

5

Hangos nevetés és szitkozódás hallatszik a filagória mögül. Felülök.

– Hoppá, bocsánat! Bocsánat! Sziasztok!

Részeg pár botorkál felénk.

A pasi fölemeli a két tenyerét, mint aki megadja magát. Egy dögös barna nő botladozik mellette; miniruhában van, férfizakóval a vállán.

A pasi beleszimatol a levegőbe.

– Ha nem csal az orrom, jó a cucc.

A nő vihog, imbolyog, a tűsarkú cipője besüllyed a puha talajba.

Eltüntetjük a jointot, és odapislantok EJ-nek, hogy álljon fel.

– A tiétek a hely – mondom, és EJ-vel a nyomomban leballagok a filagória lépcsőjén.

– Ne legyetek már olyan irigyek! – kiabálja a pasas a hátunknak, aztán a csajával együtt nevetésben tör ki. – Ne csináljátok már! Szuper cuccotok van.

– Biztos vagyok benne, hogy már eleget szívtak – jegyzi meg halkan kuncogva EJ az orra alatt.

– Ezek mind egy rakás pénzt keresnek – mondom keserűen, miközben a ház felé tartunk –, mégis minden alkalmat megragadnak a potyázásra.

– Ja. Figyelj, klassz helyen lakik a családod, de most túl nagy a népsűrűség – jegyzi meg EJ mentegetőző hangon. – Én inkább lelépek.

– Jó.

– Jó – ismétli. – Figyelj, Süni…

Nem nézek rá, de a szemem sarkából látom, hogy meg akarja fogni az orromat.

Idegesít, amikor ezt csinálja. Idejében félreütöm a kezét, de közben megbotlom. Rám vigyorog.

– Rendben leszel?

– Nincs szükségem bébiszitterre, ha ez a kérdés.

– Akkor jó. Gyere velem vissza a városba, oké? Elleszünk nálam, rendelünk valami kaját, videójátékozunk, beszélgetünk.

– Majd később.

Elköszön, és máris rám telepszik a szomorúság. EJ a legjobb barátom. Senki mással nem állok szóba. Szerinte olyan vagyok, mint az anyám – magának való, néha furcsa, magányos farkas.

Persze csak ugrat.

EJ néhány évvel idősebb nálam. Elsőéves koromban, egy béna buliban ismerkedtünk meg az egyetemen. Akkor még azt gondoltam, hogy tőlem telhetően megpróbálok beilleszkedni. Ő kocka volt, én meg a határokat feszegettem. Semmilyen mérce szerint nem számítottunk népszerűnek. Összeillettünk. Segített létrehozni az írói weboldalamat, és eközben semmi perc alatt legjobb barátok lettünk.

Egyedül lakott az enyémnél sokkal nagyobb kérójában, sokszor feljártam hozzá, amíg ki nem béreltem a saját kis garzonomat.

EJ szülei kutatók, jó pár évvel ezelőtt átköltöztek a nyugati partra. Gyakran látogatja őket, de amióta barátok vagyunk, ünnepek idején sokszor átjött hozzánk esténként. Erős túlzás lenne családi vacsoráknak nevezni ezeket az alkalmakat, mert mindig nagy a felhajtás, és több tucat vendég is hivatalos. Rendszerint részt vesz rajta Anya aktuális pártfogoltja, pár könyves szakember és természetesen az ügynöke, Laima Roth, akit ki nem állhatok.

Bár EJ-vel mindketten őrizzük a személyes szabadságunkat, ő tagja lett egy online programozói közösségnek, amely mindenféle kiberbiztonsági és kódolói munkákat végez. Én továbbra is aprópénzért írogatok online platformokra, ő meg különböző konferenciákra járkál szerte az országban, és betegre keresi magát.

Meglepett, hogy nem dobott mint barátot. Bár ő nem olyan. Irányzatok jönnek-mennek, de a barátok állandók. EJ rendes srác.

Dodge Chargerével elhúz a háztól, és miközben a távolodó hátsó lámpái lassan eltűnnek a sötétségben, lelombozódom. Szeretek egyedül lenni. De EJ-vel jobb. Újabban viszont egyre kevesebb időt töltünk együtt. Ő időnként randizik ezzel-azzal, míg az én szerelmi életem jócskán hagy maga után kívánnivalót.

Visszakullogok a házba, ahol időközben csend lett. Illetve csak máshonnan hallatszik a lárma, a vendégek többsége ugyanis kivonult a medencéhez. Apa és néhány barátjának a hangját a biliárdszobából hallom.

Laima erősen spiccesen a nappaliban beszélget egy ígéretes irodalmi tehetséggel, aki a jelek szerint Anya pártfogoltja volt, mint előtte annyi más fiatalember. És biztosan nagy jövő előtt áll, nem vonom kétségbe, de Laima aligha ezért simogatja a combját, méghozzá úgy, hogy figyelmetlenül mindjárt magára borítja a borospoharát, annyira ráhajol a DD vagy DDD méretével. Úgy látom, a fiatalember nincs elragadtatva tőle, tekintve, hogy nem sokkal lehet idősebb nálam, Laima pedig a nagyanyja lehetne.

Továbbmegyek a konyhába, ahol a cateringesek távozásuk előtt katonás rendben egymás mellé állították a piásüvegeket. Ha EJ marad még egy kicsit, leguríthattunk volna pár pohárral. Én nem vagyok nagyivó, egyedül meg pláne nem iszom – nincs kedvem Apát utánozni. Ha igaz, amit a levélben olvastam, akkortájt kezdődhettek az alkoholproblémái, amikor körülbelül annyi idős volt, mint most én. Köszönöm, ebből inkább nem kérek.

Egy kis tálcán olasz süteményeket látok, inkább azokból eszem. Nagymama úgyis mindig azzal gyötör, hogy milyen sovány vagyok. Tényleg az vagyok. Sokszor elmagyaráztam neki, hogy azért lát olyan soványnak, mert szinte kizárólag fekete cuccokat hordok. Százhatvankét centi vagyok, és negyvenöt kiló. Ez XS méret. De Nagymama a fejébe vette, hogy bulimiás vagyok.

– Anyád is pont ilyen volt – mondogatja.

Némi szerencsével most már le fog szokni róla, hogy Anyához hasonlítgasson, nem akar kiborítani.

Süteményestálcával a kezemben indulok a lépcső felé.

A folyosó felől váratlanul furcsa duruzsolásra leszek figyelmes. Közelebb megyek, hogy tisztábban halljam, mi az, de nem duruzsolás, hanem Anya dolgozószobájából szűrődik ki egy beszélgetés.

Nocsak, micsoda meglepetés. Amint Anya meghalt, átjáróházzá vált a szobája.

A fülemet a csukott ajtóra szorítom, és fel is ismerem Apa hangját.

– De hát mit kellett volna csinálnom, Anya? Ezzel Elizabeth foglalkozott. Neki jelentett problémát.

– Ez az ember mindenkinek problémát jelentett, Ben. A feleséged csak arra jött rá, ő hogyan járjon jól. Méghozzá a te orrod előtt.

– Ó, hallgass már el!

– Bizonyára arra hivatkozott, hogy neki is le kell vezetnie valahogy a stresszt.

Nagymama fojtottan felkaccant. Ő se megy a szomszédba egy kis rosszindulatért. Főleg ha Apát idegesítheti vele.

Fura ez a beszélgetés, legalább annyira, mint Apa szóváltása a rejtélyes idegennel a búcsúztatón.

– Ezt meg kell oldanunk valahogy – mondja Nagymama.

– Mit kéne megoldanunk? Én úgy tudtam, hogy ezen réges-rég túl vagyunk.

– Szerinted gond egy szál se? Elizabeth biztosan nem így gondolná.

– Elizabeth meghalt.

– Éppen erről beszélek, Ben. Tényleg ennyire ostoba vagy?

– Miről beszélsz? – Apa ordít.

– Csendesen! Ne csődíts ide mindenkit – szól rá Nagymama fojtott hangon. – Tudod, ki akart ma beszélni velem? Rögtön a búcsúztató után? Az a nyomozó.

– Miről?

– Azt mondta, továbbra sincsenek meggyőződve arról, hogy baleset történt.

Leesik az állam. Ez az első alkalom, hogy egy családtagtól hallok róla.

– Nem vagyok meglepve – mondja Apa, majd olyan hang következik, amit nem tudok azonosítani.

– Szedd össze magad, Ben – sziszegi Nagymama.

Végigfut a hideg a hátamon, mert rájövök, mi ez a hang: Apa részeg, gonosz vihogása egyre hangosabb és kárörvendőbb. Aztán hirtelen abbahagyja, és éles a hangja, amikor megszólal:

– Megérdemelte. Évek óta kijárt neki.

6

VIRÁLIS, ez a szó van felírva és aláhúzva az előadóterem fehér tábláján. Robertson professzor előadásán ülök, az egyik hátsó sorban, és a közösségi médiát görgetem.

E. V. Renge rajongói napokon keresztül mindenféle összejöveteleket szerveztek szerte a világon. Tarot-kártyavetést és cosplaypartikat streameltek online, majd a #ForeverRVNG lett a trending hashtag, mert, mint tudják, Anya írói neve a revenge, vagyis a „bosszú” szó anagrammája.

Egyre csak azon a levélen jár az eszem.

Tegnap este elővettem Anya első bestsellerét, a Hiába menekülszt, és újraolvastam egyes részeket. Az őrült cselekmény új értelmet nyert, bár talán ezt túlzás lenne kijelenteni. Még mindig nem nagyon tudom megemészteni, milyen szörnyűségek történtek a regény főszereplőjével, egy lánnyal, és hogy mit tett később az elkövetőkkel.

A professzor hangja ránt vissza a valóságba.

– Fel fogom tölteni a legújabb feladatot a szokásos platformra. Viszontlátásra a jövő héten – mondja.

Az előadóteremben ülő több mint ötven diák eszeveszett tempóban kezdi elpakolni a könyveit és a laptopját. Csak ekkor eszmélek rá, hogy szinte semmit sem hallottam az előadásból.

– Követed, mi történik a neten? – kérdezi tőlem Sarah. – Tudod, az anyukáddal kapcsolatban.

Sarah az E. V. Renge regényeivel kapcsolatos beadandó óta keresi a kegyeimet.

– Nem érdekel – vágom rá.

Felkapom a válltáskámat, lemegyek az előadóterem lépcsőjén, el a professzor asztala mellett. Utánam szól.

– Miss Casper! Válthatnánk pár szót?

Úúú.

Az oktatóknak valószínűleg fogalmuk sincs róla, milyen kellemetlen, amikor kiszólítanak valakit a tömegből, hogy „pár szót váltsanak” vele.

Visszamegyek az asztalához, felnézek együttérző arcába – tudom, mi következik.

Robertson professzor a társadalomismeret tárgy előadásait tartja. A tekintete nyájas, kasmírpulóvert visel, és keret nélküli szemüveget. Halkan, de szórakoztatóan beszél, valószínűleg mindenkinek ő a kedvenc oktatója.

Azt mondja, hogy mivel társadalomismeretet hallgatunk, mi is egy társadalmi kísérletben veszünk részt. Ezért, ahogy ő fogalmazott, bizonyos kereteken belül „választási lehetőséget kínál” nekünk.

Így tudta meg, hogy a híres E. V. Renge lánya vagyok. Ő is, meg mindenki más is, aki addig még nem tudta. Utána kitört a szarvihar.

Azon az előadáson történt, amikor arról volt szó, hogy kis dolgok nagy változásokat tudnak előidézni.

– Mindannyian olvasták Malcolm Gladwell Fordulópont című könyvét – kezdte aznap, és karba tett kézzel, az asztalnak támaszkodva fürkészte a hallgatóságát. – Legalábbis ez volt a feladat, és ebből lesz számonkérés. Nem a könyvből. Tudom, hogy a részletes összefoglalót le lehet tölteni a netről. – Mindentudó mosollyal nézett rajtunk végig. – A következő témánk a mesterséges intelligencia lesz, tehát kifejthetik, milyen módon épül be a mindennapi életükbe. Na de térjünk vissza a jelenlegi témánkhoz. Arra vagyok kíváncsi, hogyan értelmezik a trendek fogalmát. Mitől válik valami virálissá? Mi a véletlen ereje? Mitől kap valami lendületet?