Ziemowit Szczerek:

VIA CARPATIA

avagy csavargások

Magyarországon és a Kárpát-medencében

Ziemowit Szczerek: Via Carpatia, podróże po Węgrzech i Basenie Karpackim

Copyright © Ziemowit Szczerek, 2019

Hungarian translation © Grozdits Antal, 2021

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2022

ISBN 978-615-6402-02-8

&

ampersand.hu

facebook.com/ampersandkiado

Felelős kiadó Kiss Barnabás

A kötetet tervezte, sajtó alá rendezte, jegyzetekkel ellátta,

illetve a mutatót összeállította Kiss Barnabás

Külön köszönet Tóth Laurának

Szerkesztette Oláh-Horváth Beáta

Szüleimnek

ÉSZAK

FELCSÚT

Lenyűgözőnek tartom Orbán Viktor szűkebb pátriáját: Felcsút, Alcsútdoboz környékét. Néha nem is tudom megállni és lehajtok az M1-esről Bicskénél, aztán a régi 1-es úton jobbra fordulok. Egy darabig horizontig nyúló, kihalt, zöld rétek között autózom; mintha egy számítógépes játék elnagyolt hátterébe csöppentem volna bele.

Felcsúton áll a Fidesz elnökének és Magyarország miniszterelnökének a háza.

Redőnyök, fehér vakolat, az udvaron favázas pajta. Mozdulatlanság és üresség honol, mint egy nukleáris katasztrófa után, teljesen függetlenül attól, hogy hétköznap, ünnepnap vagy hétvégén jár itt az ember. Soha egyetlen lelket sem látni. Sem a házban, sem az udvaron, de még a közeli Fő utcán vagy a Rákóczi utcán sem. Néptelenek, mint úgy általában a magyar vidék, ami, ha nem lennének romák, még ennél is jobban kongana az ürességtől. Eminnen megugat egy kutya, amonnan biciklinyikorgás hallatszik. Kihaltság az állandóan üres magyar ég alatt.

Szóval soha senki…

Közelebb megyek és belesek a kerítésen: semmi. Senki sem köt belém, senki sem kérdezi, mit keresek itt. Nincs itt semmi, csak a tiszta fehérre vakolt ház, tetején három kémény, homlokzatán pedig a felirat: 2005. Rendes, szerény, illeszkedik a környék stílusához, bármiféle hozzáadott többlet nélkül. Filip Springernek{1} biztosan tetszene. Mint úgy általában a magyar vidék a maga harmonikus építészetével, településszerkezeti következetességeivel és piros tetőcserepeivel. Nem csupán a mai, poszttrianoni kis Magyarország, hanem egész Nagy-Magyarország, a Tátrától Belgrád külvárosáig, Székelyföldtől majdhogynem egészen Bécs környékéig. Elég csak betenni a lábunkat a hajdani Magyar Királyság területére, Lengyelországból Szlovákiába, vagy Szerbiából a Vajdaságba, illetve a volt Román Királyság területéről Erdélybe lépve, a környezet azonnal elveszíti vad, jellegzetesen kelet-európai bordélyhangulatát és egyfajta unalmas, közép-európai civilizáció sármját ölti magára.

A tájkép még inkább kisimul, amikor az ember az elveszített területekről a ma Magyarországnak nevezett, piros-fehér-zöld táblákkal jelzett territóriumra ér. Látszik, hogy a magyarok egy karakterében semmivel össze nem téveszthető országot csináltak maguknak, és ehhez a stílushoz máig ragaszkodnak. Jóval kisebb itt a káosz, mint Lengyelországban – Magyarország valahogy kevésbé csiricsáré. Nincs egy kocka itt, egy kacsalábon forgó kastély meg ott, mint nálunk. Itt kicsivel minden szebb és nyugodtabb – igaz, unalmasabb is. Ha elrabolnának és csak úgy kidobnának valahol egy ejtőernyővel, azonnal felismerném, hogy Magyarország területére kerültem – talán még azt is meg tudnám mondani, hogy a régiére vagy az újéra. Hosszúkás telkek, alacsony porták, Magyarországon vörösesbarnára, Szlovákiában rózsaszínűre vagy élénksárgára vakolva, Romániában – de ha valaki ezen mélázna, Szerbiában is – gyakran, időtlen ideje vakolat nélkül.

Megszállottan utazgatok Európa keleti felében – Magyarországon leginkább Felcsút és Alcsútdoboz környékén keringek és elnézegetem annak az embernek a szülőföldjét, aki a markában tartja az egész országot.

Felcsút környékéhez királyi birtokok hangulata társul. Tágas, hullámzó mezők, félreeső, csendes falvak. Középkori vár helyett stadion; és egy kisvasút, ami a focipálya és egy régi Habsburg kastélykert között jár. Egy kisvasút, amit szinte senki nem használ, de ennek ellenére elvileg kiépítik egy közeli kisvárosig, Bicskéig. Orbán már 2015-ben belengette, hogy „ha támadják a kisvasutat, akkor meg kell hosszabbítani Bicskéig, és ha akkor is támadják, akkor meg Lovasberényig”

Annyira sűrűn járok ide, hogy az már nekem is túlzás. Lehet, állandóságra vágyom, itt pedig a világ változatlan; mintha kizáródott volna a téridőből. Annyi különbséget észlelek csupán, hogy eltűnt az a néhány munkagép, amelyek elég sokáig egy helyben vesztegeltek – télen belepte őket a hó, nyáron pedig körbenőtte őket a gaz.

Orbán talán már akkor tudta, amikor megvette itt a házát, hogy az utca túloldalán – az ő kívánságára – felépül a jókora Pancho Aréna, és a kicsiny falu kap egy stadionméretű cirógatást.

Orbán Viktor ugyanis imádja a focit. Keményen játszik, könyörület és kímélet nélkül, feltéve, ha hiszünk annak az életrajznak, amit Debreczeni József publicista és liberális politikus írt, aki a volt szocialista miniszterelnök, Gyurcsány Ferenc pártjával, a Demokratikus Koalícióval ápol szoros kapcsolatot. Gyurcsány volt az, aki a kormányzása alatt őszintén bevallotta, hogy „hazudtunk reggel, éjjel meg este”, és ezután évtizedek óta nem látott zavargások törtek ki Budapesten, majd nem sokkal később bekövetkezett az „orbáni fülkeforradalom”.

Debreczeni szerint Orbán a futballpályán gyakorlatilag kiszívja a többiek energiáit. Valahogy úgy, mint egy dementor a Harry Potterben. Elég érdekes ez az életrajz. Nyilvánvaló belőle, hogy Debreczeni ki nem állhatja Orbánt, ugyanakkor nem bírja megállni, hogy ne merüljön el az életében és a személyiségében – mint amikor az ember állandóan az odvas, fájós fogát basztatja a nyelvével. Csak a játékstílusával oldalakat tölt meg, azokat idézve, akiknek tényleges tapasztalatai vannak a témában: „a fociban is érvényesül Viktor habitusa: hajtani kell, gyürkőzni”; „nehezen viseli a vereséget”; „írták, hogy próbálja megsemmisíteni az ellent, ez túlzás”; „jó a rúgótechnikája, kemény, néha indokolatlanul is kemény…”; „Mi örömfocit játszottunk, ők fogcsikorgatva küzdöttek…”; „Viktorék ellen nem szerettünk játszani, mert borzasztó hajtós csapat volt […] ez annyira zavart, hogy […] megkérdeztem, mi a fenéért csináltatok ellenünk élethalálharcot a játékból?” Debreczeni itt már Kéri Lászlót idézi, Orbán volt munkatársát, akivel a miniszterelnök az egyetem alatt együtt focizott: „A labdát nem lehet tőle elszedni, ha mégis elveszti, jaj a másiknak, mert ott liheg a nyakán. Ha te vezeted a labdát, és Viktor van mögötted, előbb-utóbb elmegy a játékkedved, megutálod az életet, mert egy pillanatra se hagy békén. Taszigál, próbál jobbról benyúlni, balról benyúlni, kellemetlen ellenfél, egy pillanatra se adja föl.”

Ez a hozzáállás ugyan „megkeserítette” az ellenfelek életét, de megvoltak a maga előnyei is: „Az övék volt a legjobb csapat a kari bajnokságban…”

* * *

Orbán futballban mutatott játéka teljességgel leképezi a világhoz való hozzáállását. Minden „meccsét” összeszorított fogakkal játszotta le, és ezeket idővel rendre meg is nyerte. Először a pártban: ő lett a „keresztapa”, aki a pozíciókat osztja, aki az előléptetésről és a kegyvesztésről dönt. Aztán átvette a hatalmat az egész ország felett és pontosan ugyanazzá vált, mint a pártjában. Elsőként a törvényhozást rendelte maga alá, majd rögtön utána a gazdaságot: ő dönti el, kik indulhatnak állami és uniós pályázatokon, mikor kell kiírni a közbeszerzéseket és hogy ki nyerje meg azokat. Hogy a köreiből kinek a nevére kössenek több száz, több ezer üzletet. Új oligarchákat emelt fel, akikhez valahogy úgy viszonyul, mint egy földesúr a vazallusaihoz. Ezután ráfordult a médiára; elvett balról, elvett jobbról, végül övé lett az egész, és szinte azonnal elkezdte kisajátítani az ország történelmi emlékezetét. Összegyűjtötte a teljes kollekciót: a hazát és a nemzetet.

Amikor a Fidesz vezérkarában épp kezdtek volna kifogyni az ötletekből, hogy miképpen lehetne további közpénzeket kisajátítani, Matolcsy György, a Magyar Nemzeti Bank elnöke az MNB nyereségét, mintegy 260 milliárd forintot, átgründolta öt közalapítványba – és ebből úgy kezdett el költekezni, mint egy magánmecénás. Futotta „unortodox” gazdasági nézeteit népszerűsítő egyetemre, saját könyveinek kiadására, ingatlanbefektetésekre, műkincsvásárlásra, kulturális támogatásokra és pár követhetetlen kifizetésre is. Matolcsy a költekezések nyilvánosságra-hozatalát egy szállóigévé lett szófordulattal tagadta meg. Az indoklás szerint az alapítványok létrehozása folytán az MNB ezen forrásai „elvesztették közpénz jellegüket”, és már senki által nem számonkérhető magánvagyonként funkcionálnak.

Matolcsy ötletéből inspirációt merítve a magyar kormány 2016-tól saját maga számára is jogszerűvé tette, hogy „közalapítványokat” hozzon létre, tulajdonképpen bármilyen célra, annyi támogatással, amennyit épp jónak lát. Természetesen a Nemzeti Bank vezetőjének érvelése ezen közpénzekre is ráhúzható: a forrásokkal az alapítványoknak nem kell elszámolniuk.

Mennyivel egyszerűbb így az élet. Az ember csak nem akar önmagának gáncsot vetni. A másikat viszont rúgják, harapják, a „tarkójára lihegnek”, megkeserítik az életét. Egyre vakmerőbben, egyre kevésbé az árnyékban, néha már teljesen nyíltan.

Orbán a média felett is hasonlóan vette át a kontrollt: szinte az egészet egy matematikai zárójelbe tette. Amikor ráunt, hogy egyesével mazsolázgasson a kormányával kritikus újságokból, egy rakás médiumot nagy tételben felvásároltatott a „vazallusaival” és vagy megszüntette azokat, ahogy azt a több évtizedes múltra visszatekintő Népszabadsággal tette, vagy kimondottan propagandatermékekké formálta őket. Létrehozott egy Közép-Európai Sajtó és Média Alapítványnak (KESMA) nevezett teremtményt, és a magyar újságok, rádiók, tévécsatornák és honlapok java része ennek felügyelete alá került. Csupán néhány „mohikán” maradt szabadon. Orbán Viktor egy egyszerű mozdulattal több mint négyszázhetven szerkesztőség felett vette át az uralmat.

Az ellenzék rendre a kommunista idők központosított cenzúráját emlegeti, a kormány támogatói azonban nem látnak ebben semmi kivetni valót. Hiszen nem is olyan régen még a liberálisok és a szocialisták mondták meg, mi a jó és mi a rossz, és hát most eljött az ő idejük. Az örök és nemzetközi „akkor most mi jövünk, a kurvaéletbe is”-elv alapján. Szánthó Miklós, a Közép-Európai Sajtó és Média Alapítvány egyik vezetőségi tagja{2} levelet írt a New York Timesnak, amelyben mindenkit megnyugtatott, hogy nincs miért aggódni: ő és csapata kétségkívül dolgos, ugyanakkor független, és ügyelni fognak a „kiegyensúlyozott” tájékoztatásra, meg küzdeni fognak az álhírek ellen, illetve úgy általánosságban: minden rendben lesz.

„2010 után nyilvánvalóvá vált, hogy a magyar balliberális oldal híján van mindenféle stratégiai gondolkodásnak, jövőképnek, és nemhogy az országra, de önmagukra sem képesek reflektálni, és már a saját szellemi hátországukat sem bírják táplálni. Ezzel szemben a jobboldal felépítette a »progresszív« média életképes alternatíváját” – érvelt Szánthó, mindenkit biztosítva arról, hogy az ország új médiatérképe mostantól sokkal kiegyensúlyozottabbá válik.

Azt mondjuk el kell ismerni, hogy amikor a liberális és a baloldal dominálja a médiát, ők is hasonlóképpen viselkednek. Kérdés, hogy akiket ilyenkor nagy hévvel marginalizálnak, azok valóban szélsőségesek-e, vagy csupán szimplán máshogy gondolkodók – mert az ekképpen kiközösített mérsékelten jobboldaliak egyrészt dacból, másrészt azért, hogy szóhoz és figyelemhez jussanak, egyre populistább eszközökhöz nyúlnak, amelyek bár kellemetlen szagúak, de legalább hatásosak. És ha már hatásosak, akkor miért ne használnák őket továbbra is?

Mindenesetre most a magyar jobboldal van nyeregben és lassan mindent elfoglalt már. Ahogy Augustus is felismerte Julius Caesar meggyilkolása után, hogy ugyan a szenátus és a római nép szemmel láthatóan nem tolerálja az autokratákat és a római közigazgatási intézmények megszüntetését, viszont, ha minden intézmény különálló pozícióként, egyetlen kézben összpontosul, az már senkit nem zavar.

Nem tudom, talán egy kicsit Orbán Viktor megszállottja vagyok. Mint ahogyan mániákusan érdekel a régió többi, minden hájjal megkent politikusa is: Jarosław Kaczyński vagy Aleksandr Vučic. Mindazok, akiknek sikerült komplett országokat, teljes nemzeteket az ujjuk köré csavarniuk, méghozzá egészen másképpen, mint ahogy az a két háború között szokásban volt. A két háború közötti közép-európai autokraták hatalmát a hadseregük tartotta fenn, korunk uralkodói azonban, bárki bármit is mond róluk, megnyerték a választásokat, és ezt kihasználva növelték tovább, vagy tartották meg népszerűségüket – és ehhez még a választási eredményeket sem kellett meghamisítaniuk. Annyi volt a trükkjük, hogy nem a törvények szellemiségével, hanem csupán azok betűjével összhangban cselekedtek. Kelet-Európát eleve hidegen hagyják a demokrácia mélyebb mechanizmusai, legalábbis minden olyasmi, amivel a gyerekek fejét társadalomismeret címén a rendszerváltás óta tömik – a 89-es eseményeknek amúgy is alaposan megkopott már a fénye.

Ebből a hozzáállásból nyílegyenes út vezet a kontinens „puha alhasa”, azaz a Balkán melletti Törökországban oly népszerű modellhez. A régió népeit az oszmán hódoltság idején eleve szoros szálak fűzték a törökökhöz, aztán Atatürk idején is velük együtt fordultak nyugatra, velük együtt modernizáltak országot, hadsereget és tekintélyuralmi berendezkedést. És most megint, tisztán látszik, hogy szinte a komplett Közép-Európa ugyanabba az irányba csatangolt el, amerre Törökország indult. Ezúttal Erdoğan vezetésével.

* * *

A gyermek Viktor családja „gyüttment” volt Felcsúton: betelepülők. Ráadásul apja, a mezőgazdász Orbán Győző és édesanyja, a terapeuta és tanítónő, Sípos Erzsébet nem voltak valami fényes anyagi helyzetben, így Orbánék, szegényen és idegenként, korántsem a tiszteletreméltó állampolgárok hadát erősítették. Épp ellenkezőleg: megszokott látvány volt a faluban, ahogy Orbán családja a betakarítások után a tehetősebb szomszédok földjét „böngészte”, elhullajtott kukoricacsövek után kutatva – Debreczeni ír erről abban a bő hatszáz oldalas könyvében, amelyben mániákusan igyekszik belelátni Orbán fejébe és megfejteni motivációit.

Orbán tehát konok, szegény családból származik, amely lenyelte a szégyent és összeszorított fogakkal küzdött magáért. Úgy tűnik, erős hatást gyakorolt rá az apja, ez a csökönyös és sikertelen agronómus, aki szintén tele lehetett komplexussal, és aki mindent megtett azért, hogy legalább családon belül tiszteljék. Így hát sokat verte a fiát, aki cserébe egyfolytában lázadozott az apja ellen. Sallangmentes élet. A fiatal Orbán nem törődött olyan ködös, szellemi és egzisztenciális kérdésekkel, mint a lét értelme vagy az emberi lélek működése: „Nem voltak ilyen élményeim… – idézi Debreczeni – Egyszer, amikor Hajnóczy novellái kerültek a kezembe… az eléggé mellbe vágott. Egyszerűen letaglózott, nehezen értettem meg, hogy ilyen életek is vannak. Az én világom rendezett volt. Feladatok voltak, amiket el kellett végezni, célok voltak, amiket el kellett érni… Elvégezni a gimnáziumot, egyetemre menni, diplomát szerezni, hatvan másodpercen belül futni a négyszáz métert, szintidő alatt teljesíteni a Cooper-tesztet – ezek ne lennének értelmes célok? Ez bennem soha fel sem merült.”

Debreczeni egyszerű következtetésre jut: Orbán elhatározta, becsületbeli ügyévé teszi, hogy megmutassa a felcsútiaknak, régen véget értek azok az idők, amikor mások szántóin mások kukoricáját kellett böngészni. Pedig senkinek nem tartozott bizonyítással: alig tizennégy éves korában az egész család elköltözött a nem túl messzi Székesfehérvárra, egy magyar viszonylatban egészen nagy városba. Itt történtek meg az első igazán fontos dolgok Orbán Viktor életében: itt végezte el a középiskolát és itt lépett be a Kommunista Ifjúsági Szövetségbe. Felcsútra végül fehér lovon tért vissza, és ott, ahol ő és az apja is csupán egy senkinek számított, egyszeriben fordult a kocka.

Nem annyira banális történet ez, mint Belaruszban, vagy Grúziában, ahol az épp hatalmon levő autokratának elég volt kipofoztatnia a szülőfaluját, és máris lenyűgözte a földijeit. Amikor egy gyönyörű téli napon megérkeztem Kopiszba, Alekszandr Lukasenka szülőfalujába, közel Orsához, Sienkiewicz orsai zászlósának, Kmicicnek{3} a városához, nem messze az orosz határtól, olyan érzésem támadt, mintha egy másik országba csöppentem volna: elegáns házak, sima utak. A behajtást ugyan minden nem helybélinek táblák tiltják (mintha a települést átszelő út valójában nem tranzitútként szolgálna), de ezek leginkább csak a forma kedvéért vannak kint. Nem mintha a belarusz utak rosszak lennének, teljesen rendben vannak; a városok is gondozottak, és az épületeket rendszeresen újravakolják. A Szovjetunió felbomlása utáni leépülésnek nincsenek látványos nyomai – ez az egyik oka Lukasenka sikerének. Viszont a belarusz falvak szegények, lakatlanok, házai fából épültek: bárki, akiben munkál egy kicsi ambíció, az Minszkbe, Moszkvába vagy Varsóba menekül. „Alekszandria” viszont olyan, mintha az a jólfésült, bajuszos, fehérorosz alfahím kikeltetett volna egy tojásból valami Finnország-szerűséget; semmiben nem hasonlít a környékére.

Vagy ott van például Chorvila, Grúziában. Bidzina Ivanisvili szülőföldje, aki az épp hatalmon levő, ábrándosan költői nevű Grúz Álom párt, vagyis egész Grúzia vezetője.{4} (Az ilyen típusú berendezkedés egyre népszerűbb a kontinens keleti részeiben.) Ma Chorvila, ahogy a helyiek mondják, „a legeurópaibb falu egész Grúziában”. A főnök kicseréltette a háztetőket pirosra vagy zöldre, ki épp milyenre vágyott, felújíttatta a házakat és az utakat, óvodát és iskolát építtetett, a lakosoknak nem kellett fizetniük a gázszolgáltatásért, ingyen élelmiszert kaptak, sőt, egyeseknek még fizetéskiegészítés is járt. Igaz, idővel megszűntek a bónuszok – már senki nem kap extra pénzt, vagy ételt a hűtőjébe, de a felújított házak és utak, az óvoda- és az iskolaépület megmaradtak.

A magyarok azonban sohasem kerültek olyan rossz gazdasági helyzetbe, mint a volt Szovjetunió országai és civilizációs szempontból sincsenek annyira lemaradva. A magyar utak ráadásul még a kádári kommunizmusban sem voltak kifejezetten ramaty állapotban, szóval ezek felújításával senkit sem lehet lenyűgözni. Kerítéseket és házakat renoválni sincs túl sok értelme: a magyar vidék sok tekintetben olyan, mintha egy kissé elhanyagolt Ausztria lenne. Az embereknek ételt venni még illiberális keretek között is olcsó populizmusnak tűnne, illetve csak erősítené a feudalista földesúr látszatát, még úgy is, hogy elvileg minden juttatás az államtól jönne, hiszen Orbán nem milliárdos. Legalábbis hivatalosan nem az.

Úgyhogy Orbán másik utat választott és inkább demonstrálta, hogy nem csupán az országon uralkodik, hanem a földijein is, és már semmi köze ahhoz a fiúcskához, aki a szomszédok kukoricáját böngészi, és aki állandóan a szegénységük miatt frusztrált apjával küzd – ehhez ráadásul semelyik falubéli seggét nem kellett kinyalnia. Most pedig szép lassan kiélvezi szenvedélyeinek a megvalósítását: a focit és a politikát, összekötve az üzlettel – nagyban.

* * *

Mindenekelőtt: a foci.

Ha az M1-es felől érkezünk Felcsútra, már távolról látni a Pancho Arénát, ezt a nemzetközi szabványoknak is megfelelő stadiont, amelyet a falujában építtetett fel Orbán Viktor a helybéli focicsapatnak, a Puskás Akadémia FC-nek. A hozzá tartozó melléképületekkel és edzőpályákkal együtt nagyjából akkora, mint egy kisebb falu. A férőhelyek száma több mint kétszerese – a nagyjából másfélezer lakosú – Felcsút lélekszámának.

A stílusa pedig egészen elképesztő!

A stadion Makovecz Imre modorában épült, akit a kortárs magyar építészet egyik legfontosabb képviselőjeként tartanak számon. Mindenféle jurtaszerű kerekítés található benne, csúcsok és kupolák, megjátszott sztyeppehangulat a turáni eredetre utalva, ami a hipermagyar építészet egyik fő ismertetőjegye. De van benne valami növényszerűség is: a pillérek mintha rügyező virágok lennének, amelyekre levélként borul rá a tetőszerkezet. Akárhányszor megállok előtte, remegő szívvel csodálom ezt az egyedülálló konstrukciót, és csupán a bikakoponyákat és a földbe szúrt karókon lengedező lószőrt hiányolom a kapu mellől. Meg persze a táltosokat, a magyarok sámánjait, akik bódító növények füstjében eksztatikus táncot lejtenek, miközben valami pogány ráolvasást kántálnak.

Az ilyen helyeken, mint az osztrák falvakhoz hasonlító Felcsút, a maga képzeletbeli, ősmagyar sztyeppéről származó stadionjával mutatkozik meg legteljesebben a magyarok szerencsétlen kettőssége. A szakadék a sztyeppei, barbár eredet meg a felvett európaiságuk között. A kereszténység védőbástyája-szerep különösen skizofrén lehet: feltartóztatni azokat, akik a vad sztyeppékről beözönölve fel akarják perzselni Európát, miközben ez utóbbi pontosan ugyanaz a programpont, amelyet az ősmagyarok is előszeretettel beiktattak a naptárukba. Az épület látványától mindig pálinkázni támad kedvem a csúcsos süvegű, kunkori orrú csizmát viselő magyar harcosok tiszteletére. Meg dúdolni a magyar himnuszt, amelynek szövegében senkit nem zavar, hogy egyszerre bukkan fel benne a Honfoglalás miatt érzett büszkeség, és a panasz afelett, hogy miután Bendegúz (azaz Munduz, Attila apja) leszármazottainak hordái tisztességesen letelepedtek és elkezdték művelni a „Kunság mezeit”, akkor „rabló mongol nyilát / zúgattad felettünk”. Miközben alig néhány évszázaddal korábban tőlük fostak ugyanígy a civilizált népek.

Táltos

A magyarok hosszasan keresgélték a saját nemzeti építészetüket. A dualizmus alatt a civilizáció lendkereke Bécsben forgott, így mindent bele kellett adniuk azért, hogy a birodalomból rájuk eső rész ne üssön el annyira a sokkal fejlettebb Ausztriától. Ennek a versengésnek köszönhető mindaz, ami miatt ma Magyarország – még regionális szinten is – lenyűgöző: Budapest egyedülálló építészetétől, városszerkezetétől kezdve a vidéki városokon át, egészen a kedves, aprócska falvakig.

Ennek a saját stílusnak a megtalálása nehezebben ment, mint azt utólag gondolnánk. Henszlmann Imre, tizenkilencedik századi magyar művészettörténész például kijelentette, hogy a sztyeppei tradíciókra képtelenség nemzeti építészetet alapozni. Nem lehet egy jurta alapján katedrálist építeni. Talán meg kellene nézni – javasolta –, hogy mi történt később, és a bizánci vagy a gótikus formák között keresgélni. Végül is, a magyarság nem ért véget a nomád életmód eltűnésével.

Az Országház egyike az ikonikus budapesti megaépületeknek. Neogótikus stílusú és kissé emlékeztet a brit parlament épületére. Ezzel talán konkrét utalást is tesz a brit parlamentarizmus hagyományaira, amelyet az építkezés idején követendő példaként tartottak számon az egész világon.

A későbbi nemzeti építészet már a Huszka József etnográfus és publicista által kijelölt nyomvonalat követte, és próbálva közelebb kerülni a magyar forma turáni, ázsiai forrásához, a pusztában, a szlovák Kárpátokban és Erdélyben kereste az ihletet. Lechner Ödön, az elmagyarosodott német építész pedig ezeket a szálakat perzsa, mór, sőt indiai mintákból átemelt keleti motívumokkal fonta össze. Ha Ázsia, akkor legyen Ázsia, ha orientalizmus, akkor legyen orientalizmus. Lechner formai kísérleteit még Gaudí építészetével is párhuzamba állították, ami azért túlzás: Lechner kísérletei ugyan valóban bátornak számítottak, de csak a decens, közép-európai mércével mérve.

Az építészek következő generációja viszont már egyáltalán nem kacsingatott kifelé. A fiatalok sutba dobták a liberális, kozmopolita, keleties álomváros fantáziáját, és lecserélték saját zárt világukra. Ők kezdték el – először szégyenlősen – hegyesre húzni a tetőket, lekerekíteni a formákat és ezzel sokkal keletiesebb hatást értek el, mint Lechner valamennyi perzsa vagy mór motívuma együtt. Aki szeretné megismerni a stílus kezdeti állapotát, az kiránduljon el Kispestre, a Wekerle-telepre, a majdnem érintetlen Kós Károly térre, és sétálgasson egy kicsit a környező utcákon: annak ellenére, hogy a formák a hagyományos erdélyi építészetből merítenek, nem pedig a Volga környéki Levédiából, már érezhető, hogy mi lesz belőle később. Mert csak később indult be igazán, de akkor komolyan és hatalmas elánnal – akkor, amikor színre léptek a magyar organikus építészek. Élükön Makovecz Imrével, aki fellázadt a második világháború utáni szocialista modernizmus ellen, amit a tér uniformizálására és leegyszerűsítésére való törekvésnek tartott. A tanítványok pedig olyan gyorsan kezdtek el gyülekezni körülötte, mint egy messiás körül.

Makovecz, aki Rudolf Steiner hatására misztikus volt, hitt abban, hogy vannak átjárók a nyilvánvaló és a rejtett dolgok között, a létező és a lehetséges között, a banalitások és a titkok világa között. A pilisi erdő mélyén, önkéntes száműzetésben munkálkodva egyre inkább magába zárkózott, és szép lassan belecsúszott egy különös fantáziamagyarságba. Tervein egyre-másra jelentek meg az archetipikus szimbólumok, illetve a népi és természeti motívumok. Makovecz épületei, amelyek a Kárpát-medencében, vagyis részben a mai Magyarország határain kívül, de a történelmi Magyarország határain belül találhatók, a nehézkes, kiszámítható valóság számára egy-egy tarkóncsapással érnek fel: kitörnek belőle, a fényre ássák magukat és – hoppá! – úgy néznek ki, mint olyasvalamik, amik inkább lehetnének, semmint úgy, mint amik valóban léteznek.

Például ott van az a különös templom a románul Miercurea Ciucnak hívott településen – magyar neve Csíkszereda; lakosainak java magyar gyökerekkel bíró székely, akik ezen a távoli, erdélyi hegyekkel övezett, pontosan Románia közepén található területen élnek. A templom teljesen közönséges, komcsi román blokkok között áll, egy Daciákkal, nyugatról behozott Golfokkal és Audi A3-okkal szegélyezett járda mellett és úgy néz ki, mint egy föld alól előburjánzó, önmagára rétegződő betonnövény; teljesen más, mint a környezetében bármi, amit ő egyfajta magasztos közömbösséggel tűr. Vagy ha úgy jobban tetszik: olyan, mint egy idegen faj űrhajója, akik kétségkívül mongol vonású, sztyeppei űrlények, és bármelyik percben feltárulhat a főhajó kapuja, hogy dobogva és hujjogatva, a pásztorsípjaikat fújva kihajtsák rajta a szürkemarha-csordáikat. Utánuk pedig biztos kitódulnak a lovasok is, mindenféle gurgulázó nevekkel, és azonnal benyargalnak a posztkommunista blokkok közé, be a betonvárosba, hogy azt a földdel tegyék egyenlővé.

Makovecz előszeretettel használta a fa motívumát az építészetében, és erre megvoltak az indokai: az ő víziójában a mindenki által látható vaskos törzset a nap felé nyújtózó ágaival, rejtett, kiterjedt gyökérrendszer ellensúlyozza, amely mélyen benyúlik a föld alá. „A fa egyszerre nő fölfelé és lefelé – magyarázza Makovecz –, a fény felé és a sötétség felé”.

* * *

Körbesétáltam a templomot, marihuánát szívva, amit egy élveteg tekintetű lakótelepi sráctól vettem, és valóban ez volt a megfelelő állapot Makovecz művének megszemlélésére. Közeledett a tavasz, mindenhonnan víz csepegett, épp kiolvadt a világ, mintha levetkőzne, megmutatná magát, odafordítaná az arcát, egyenesen az árnyékvilágból, mint egy holttest, amiről épp letekerik a kötéseket, Makovecz portálja pedig ott állt mindezek között, kiemelkedve a sötétségből, benne a fényben, és egyszerűen képtelenség volt nem elámulni rajta. A bejáratnál, a hirdetőtáblán egy fotó lógott a meddő, puszta, köves földről – a felirata szerint „a pusztaság az a hely, ahol minden védelem megszűnik”. Ezt a pusztát valószínűleg inkább vadonnak kéne érteni, „civilizálatlan helynek”, de a magyar pusztaság szó nem hagyott nyugodni. Egy olyan helyre gondoltam, amely a magyaroknak ideális: az Alföldre, a nagy magyar Alföldre, a Nagy Sztyeppe legszélső darabjára. A magyarok, miután letelepedtek, elnevezték pusztának, kölcsönvéve az ürességet jelentő szláv szót. „A puszta az a hely, ahol csak önmagunkkal szembesülhetünk, belső ürességünkkel, elesettségünkkel, magányunkkal” – olvastam a Google fordító segítségével, mert bár igyekszem magyarul tanulni, de inkább csak szerencsétlenkedem; ennek a nem indoeurópai, sztyeppei, agglutináló nyelvnek a szótöveit lépésről lépésre, apránként kell kihámozni a ragok és toldalékok áradatából. Mintha valaki épp egy rotyogó gulyást főzne belőlük. „Ebben az ürességben – olvasom tovább, és betépett szemeim előtt a puszta lebeg – felfedezzük, hogy nem tudunk önmagunkon segíteni, hanem Isten segítségére szorulunk.”

A vadonban letelepedett Makovecz, aki a hideg kozmoszból ezeket a pusztai csodákat teremtette, mindenesetre biztosan úgy érezte, hogy Istennek szüksége van az ő segítségére, és minden kapcsolódó szellemi menazsériát bevetett annak érdekében, hogy új tartalommal töltse fel a steril, dialektikus logikával istentelenné pucolt magyar agyak üres kamráit, csakhogy közben egyre nagyobb hatást gyakoroltak rá azok az elméletek, amelyek a kommunizmus bukása után, annak hullája felett szinte azonnal szárba szökkentek, és amelyeket egészen addig csak pár (helyesen) elmebetegnek tartott jurtaszökevény mondott a magáénak. Egészen érdekes nézetek ezek. Például, hogy Jézus Krisztus egyáltalán nem zsidó volt, hanem egy pártus herceg, ami valamilyen rejtélyes okból kifolyólag egészen egyszerűen azt jelenti, hogy magyar. Egyszóval Makovecz kezdett elszállni. A misztikus magyar nacionalizmus felé.

Balogh S. Éva, a Yale magyar-amerikai történésze, publicista, a magyar ügyek és az Orbán-féle politikai és gazdasági rendszer patológiájának fáradhatatlan vizsgálója Makoveczet egyszerűen fasisztának és antiszemitának bélyegzi, és mivel ő Orbán Viktor egyik kedvenc építésze, ezért őrületének egy része – szerinte – visszahull Magyarország vezetőjére is. Meglehet, ez már azért túlzás. Balogh S. Éva mindenesetre Makoveczet egy kivételesen primitív és ostoba embernek tartja.

Ha az ember józanul, mindenféle romantika meg erdélyi lakótelepiektől vett jointok és pilisi erdők mélyéről származó, délibábos népnemzeti körítés nélkül vizsgálgatja az alkotásait, akkor azok valóban eléggé elmebajosnak tűnnek. Amikor a csíkszeredai templomon kívül az egyéb épületeit is meglátogattam – köztük azt a nevezetes stadiont az orbáni Felcsúton –, és kevésbé voltam betépve, mint akkor, Székelyföldön, csak annyit láttam, amennyit bárhol másutt is látni lehet: támpilléreket, rácsokat, lépcsőket, szarufákat, tetőket, falakat, csak épp ezeknek a falaknak és tetőknek egészen hóbortos, és épp ezért eléggé célszerűtlen formái voltak.

LED-ek és VIP-ek

Itt Felcsúton, ebben a valószínűtlen stadionban található az a hely, ahol megmutatja magát az egész országot irányító fő mechanizmus. Ez a VIP-páholy. Valami olyasmi funkciót tölt be, mint a kerekasztal Camelotban Artúr király és hűséges lovagjai számára.

Épp itt, Felcsúton, a egykori megaláztatások helyszínén, a győzelem emlékművében gyűlik össze Orbán Viktor égisze alatt az elit, akik a tényleges hatalmat gyakorolják egy nem túl nagy, de annál ambiciózusabb államban, nevezetesen a Szent Korona országában.

Pont olyan, mint egy feudális piramis. Csak intuitívabb. A középkor társadalmi berendezkedése általában azokon a helyeken tér vissza, tulajdonképpen automatikusan, ahol felszámolják a hatalommegosztást, az európai stílusú jogi és közigazgatási rendet, a belső egyensúlyt, ahol megszűnik az egyes szegmensek feletti ellenőrzés és nem utolsósorban a társadalmi kontroll. Ez leggyakrabban nem hivatalosan történik, hiszen papíron minden rendben: továbbra is tartanak választásokat, összeül a parlament és létezik az Alkotmánybíróság. Ám az, ami valójában létrejön, inkább Oroszországra, Fehéroroszországra, Kazahsztánra és egyéb belső-ázsiai, vagy épp afrikai országra hasonlít. Oroszországban az elnök kiváltságokat osztogat az oligarcháinak, akik olyan átéléssel autókáznak a fekete, elsötétített szélvédőjű terepjáróikkal az orosz tájban, mint annak idején az arisztokraták a trojkáikban. Kazahsztánban pedig a nemzetvezető funkciót sokáig betöltő Nurszultan Nazarbajev saját kezűleg irányította a helyi politikai és gazdasági klánokat, felhúzatott egy új fővárost, meg monumentális emlékműveket építtetett. A sor folytatható.

A magyar piramis csúcsán Orbán Viktor helyezkedik el, egyesegyedül, akit Magyar Bálint, volt SZDSZ-es politikus, publicista és tanár a mai magyar politikai és gazdasági kapcsolatokról írt terjedelmes tanulmányában „poligarchának” nevez (összeolvasztva a politikus és oligarcha szavakat). Orbán osztja el az uniós támogatásokból vagy ritkábban a központi költségvetésből származó állami forrásokat, amelyekre vagy kiírják a tendert, vagy nem, de ha ki is írják, akkor is csupán formalitásból.

A Legfőbb Ügyészséget a Fideszes kapcsolatokkal rendelkező Polt Péter irányítja, akinek az egyik fő feladata, hogy a párttal összefüggő korrupciós ügyeket rendre elsimítsa. Az ellenzéki pártjaihoz egészen másképp viszonyul. Ahogy Magyar Bálint írja: „Ha például az általa vezetett ügyészség működése alapján kívánnánk megítélni a magyarországi korrupció kérdését, azt gondolhatnánk, hogy a Fidesz által ellenőrzött kormányzati-önkormányzati területek teljesen mentesek a korrupciótól, míg a politikai riválisok által irányított területek meglehetősen korrupciófertőzöttek.” A választási kampányok előtt a Legfőbb Ügyészségről (amit amúgy többé-kevésbé már akkor is a Fidesz irányított, amikor még ellenzékben ült) rendre kiszivárognak bizonyos baloldali politikusokat érintő információk, amelyeket aztán alaposan megcsócsálnak a jobboldali médiában. A tiszta kezekért vívott háború két velejéig korrupt párt, a Fidesz és a Magyar Szocialista Párt (MSZP) között folyik és inkább olyan, mint egy bohózat: mindkettő a fejük búbjáig merülve a sötét üzelmekbe az ellenfél ablaka kiabálja, hogy „kapják el a tolvajt!”.

Az Alkotmánybíróság átvétele is elég érdekesen történt, mivel a Fidesz előtt kormányzó szocialisták, akik, finoman szólva, távol álltak az átláthatóságtól és demokratikus becsületesség ideáljától, maguk alatt vágták a fát. „A kezdetek után a bíróválasztáskor a többnyire tekintélyes, meggyőződéses konzervatívokat – írja Magyar – az MSZP jóvoltából már nem liberális, és olykor még csak nem is szocialista meggyőződésű személyek egyensúlyozták ki, hanem szerény szakmai múltú, eklektikus nézeteket képviselők.” Mivel a szabályozás engedte a bírák kilencéves mandátumának meghosszabbítását, a szocialisták jelöltjei egyszer csak elkezdtek a Fidesz elvárásaihoz igazodni.

A miniszterelnök-fejedelem, a legfontosabb poligarcha alatt találhatjuk a szolgálóit, a tőle függő politikusokat és üzletembereket, akik közül egyik-másik idővel a fejedelem kezévé és szemévé emelkedik. Feudális urak. Az új felsőarisztokrácia, uralkodó nemesség, akik komplett országrészeket irányítanak. Ők híznak és izmosodnak a tendereken, köszönhetően a kormányzati pozíciókból megejtett nyomásgyakorlásnak és zsarolásnak.

Ilyen ember például Lázár János, a Fidesz volt parlamenti frakcióvezetője, Rogán Antal a miniszterelnöki kabinetiroda vezetője, vagy Matolcsy György, a korábban már emlegetett Magyar Nemzeti Bank elnöke.

Vannak alacsonyabb szinteken üldögélők is, például Tiborcz István, Orbán Viktor veje. Az após valamikor elhinthette neki, hogy milyen üzletágban lehet majd gigantikus állami (és uniós) forrásokhoz jutni, majd ezután ügyelt rá, hogy ezek a közbeszerzések mindenképpen a veje cégére legyenek szabva.

Konkrétan egy hatalmas izzócsere-projektről van szó, ahol a közvilágításban használt hagyományos izzókat LED-ekre cserélték – mindez a Fidesz által irányított önkormányzatok megrendelésére. Ahol kötelező volt, nyilvános közbeszerzést írtak ki, de tizenkilenc pályázatból legalább nyolcra csupán egyetlen cég jelentkezett: az Elios, amelynek társtulajdonosa Tiborcz István volt. Ahogy azt a Direkt36 oknyomozó portál kiderítette, a pályázati kiírások sok esetben olyan feltételeket szabtak, hogy ezeket egyetlen kivitelező tudja csak teljesíteni – nevezetesen az Elios. A legapróbb részletekig meghatározták például, hogy milyen legyen a lámpák színe, milyennek kell lennie a lámpatest felépítésének és hogy milyen anyagból készüljenek a búrák. A vej kacagva teljesítette a feltételeket, és egy idő után Magyarország térképén a fideszes megyék LED-fényben pompáztak; a jövedelmező üzlet feletti elégedettség atmoszféráját csak az oknyomozó portálok és a kicsinyes lakók rontották, akik panaszkodtak, hogy a gyakorlatban egészen haloványan világítanak a lámpák, és alig látni a fényüknél. Az ellenzék a Nemzeti Nyomozó Irodához fordult, hogy vizsgálják ki az ügyet. Az Iroda nem egész egy évet ült az ügyön, majd felfüggesztette a nyomozást, mondván, hogy teljességgel megalapozatlan.

A 2015-ös, nyilvános közbeszerzésekről szóló törvénybe bekerült, nem tudni honnan és miért, egy bekezdés, amely kimondja, hogy magas rangú állami tisztségviselők és családtagjaik nem vehetnek részt pályázatokon – ezt a bekezdést aztán villámsebesen kihúzták és kicserélték egy különös és ritkán látott tiltásra, amely csupán az állami vezetőkkel és döntéshozókkal közös háztartásban élő rokonokra vonatkozik.

Tiborcz, ez a mind magasabbra szárnyaló, friss milliomos, gyorsan átváltott az építőiparra és elkezdett műemlékek renoválásával foglalkozni. Nem is akármilyenekkel: volt arisztokrata-székhelyekkel, várakkal és kastélyokkal; az állam hálásan megölelgette az ötletért, és valahogy pont akkor hozott egy barátságos törvényt, amely alapján az ilyen jellegű tevékenységek ettől kezdve adókedvezményben részesülnek.

* * *

A legrosszabb, ami csak megtörténhet egy poligarchikus családdal, ha valaki elkezd kibeszélni a brancsból. Ahogy azt Hadházy Ákos, volt szekszárdi fideszes önkormányzati képviselő is megtette.

Szekszárd többé-kevésbé úgy néz ki, ahogyan a neve cseng: bájos kis városka a dombok alatt, ahová a tavasszal együtt érkeztem; emitt rózsaszín virágok nyíltak, amott hívogató bérházak sorakoztak a vidáman kanyargó utcácskákban, még abból a korszakból, amelyben a nyugati civilizáció hitt magában, büszke volt magára és arra, amit képvisel. Ezek voltak a szép idők. Két világháború vetett nekik véget, valamint a kolonizáció és dekolonizáció véres folyamata. Ez tette a Nyugatot másnapossá, és ezt a fejfájást próbálják most kikúrálni az alt-rightosok, Orbán, Trump és a követőik. Pedig másnaposságra pasztillák vagy egy újabb ivászat a gyógyír.

Ilyenekről beszélgettem útközben egy fiatal jobbikos ismerősömmel – egy olyan párt szimpatizánsával, amelyik a magyar politikai színtéren akkor még a Fidesztől is jobbra helyezkedett el. Elvittem Budapestről Szekszárdra: csodálatos idő volt, a nap hétágra sütött, Magyarország déli részére tartottunk, ahol nagyobbak a virágok, a városokat pedig belengi egyfajta mediterrán hangulat. Ahogy ez a jobbikos srác beszélt, egy pillanatra magam is úgy éreztem, hogy valóban, minden rendben lesz, minden a győzelem és dicsőség fele halad. Természetemből fakadóan empatikus vagyok, ezért azt is átérzem, ha egy jobbikos elmeséli nekem az álmait Európa új aranykoráról. Ahogy hunyorogtam a rózsaszín felhőkön és a szélvédőm mocskán keresztül a szemembe tűző napsugaraktól, felderengtek előttem ezek az új katedrálisok, amelyek Európát és az ő eljövendő dicső történelmét fogják díszíteni, immáron az idők végezetéig. A srác a tradíciókból és a keresztény örökségből táplálkozó bölcsességekről mesélt, és a nemzetek új vezetőiről, akik ezekből a bölcsességekből fogannak majd, hogy az újjászületett nagy európai Pax Christiana alatt kiépítsék szent királyságaikat, elrepülve a Holdra és más bolygókra. És ahogy egykoron a nyugat-európai felfedezők áramlottak ki a trópusokra, a gőzölgő tengerekre, az új földrészekre, úgy fognak ők idegen bolygók dzsungeleiben fellelt civilizációkat keresztény hitre téríteni.

Közben épp befutottunk Szekszárd régi, méltóságteljes házai közé, és úgy éreztem, hogy ebbe a hatalmas, gyönyörű új-középkorba érkezem, ebbe a turbófokozatra kapcsolt nyugati aranykorba, ami valamilyen nagyszabású futurisztikus vízióval kombinálódik, és elképzeltem magamnak, ahogy Lem elektromos vitézei, mechanikus lovaikon, házaik felaggatott címereivel a málnaszínű kiberkirály egyik várától a másikig parádéznak.

– Ez már mind történik – magyarázta a jobbikos. – Mert a Fidesz, úgy istenigazából, a mi oldalunkon áll, csak nem elég tökösek ahhoz, hogy feltegyék az i-re a pontot. Ott van a PiS, meg Putyin. De ennél lesz még jobb is, meglátod. Nyerni fog Donald Trump – ez nem sokkal a győzelme előtt volt – nyer Marine Le Pen, nyer az AfD, nyer Geert Wilders. Meglátod, változni fog a világ. Egy jobb irányba.

Kitettem a jobbikost és őszintén, kissé megterhelő volt elképzelni egy ilyen világot, ahol minden nemzetnek megvannak a maga örökletes és szent törvényei, együtt a szent jogaikkal. És a saját szent előítéleteik másokkal szemben, és a saját szent téveszméik – ahol nincs semmi olyasmi, ami hasonlatos lenne valamiféle közös értékhez, amelyen mindenki osztozik, amelyhez bárki fordulhatna, mivel ezek az értékek a helyi perspektívába igazodva torzulnak, aztán ezek a torzulások lesznek végül az igazodási pontok. Szóval próbáltam elképzelni ezt a töredezettségmentesített világot, ahol véget ér a logika és kezdődik a hit, meg a tévképzetek és az érzelmek, de elég nehezen ment. Aztán hirtelen felismertem, hogy túl észszerűen próbálkozom, ami csak bezavar. Ráadásul elbújt a nap és szemerkélni kezdett az eső, összenedvesítve eme dicsőséges kor eljövendő vívmányait – a valóság megint csak szürkébbnek bizonyult. Így hát elindultam Hadházy Ákossal beszélgetni.

Hadházy állatorvos, és a rendelője közelében van egy cukrászda, ami előtt idősebb hölgyek ültek, és azt csinálták, amit a sztereotípiák szerint az idősebb hölgyeknek egy ilyen helyen kell: kávét szürcsölgettek, süteményeket majszoltak, a csészéik felett beszélgettek. Hadházy rendelője a kék klumpákkal, a világos orvosi és ápolói köpenyekkel inkább egy kimonós, japán harcművészeti iskolának tűnt, ami történetesen kutya- és macskanyöszörgéstől hangos. Emitt egy rosszkedvű kutya várakozott, amott egy macska nyávogott, a recepciónál pedig egy aggódó tulaj magyarázta izgatottan a pult mögött ülő lánynak, hogy mennyire szenved a négylábúja, és eközben az orra alá tolta kis kedvence rózsaszín hasát.

Végül kijött a rendelőből Hadházy: viszonylag fiatal, kicsit szakállas, vékonyabb testalkatú és beinvitált a váróteremből. A rendelőben kutya- és macskaszag volt.

Hadházy, úgy ahogy volt, orvosi göncökben és klumpában elkezdett arról az időszakról mesélni, amikor belépett a Fideszbe, még a 21. század elején, akkor, amikor az még egy normális pártnak tűnt. Liberális konzervatívok, ez nagyon tetszett neki, és már elege volt a posztkommunista Magyarország sekélyességéből. Azonban miután a Fidesz 2010-ben megnyerte a választásokat, a helyzet, a reméltekkel ellentétben, szimplán rosszból tragikussá változott, és ő szép lassan kiábrándult az egészből.

– Miért? – kérdeztem.

– Mert olyan dolgokat láttam, amelyektől felfordult a gyomrom. A korrupció elkezdett mindent elborítani, és végül a dohányboltok koncesszióinak kiosztásakor elviselhetetlen mértéket öltött.

Magyarországon a dohánytermékek árulása kizárólagos állami monopólium, és 2013-tól a cigarettákat és egyéb dohánytermékeket csakis a „NEMZETI DOHÁNYBOLT” matricával ellátott boltokban lehet kapni, szóval, ha valakinek egy kisvárosban vasárnap este fogy el a cigije, annak vagy a szomszédoktól kell lejmolnia egy szálat, vagy átruccan egy nagyobb helyre, mint mondjuk Budapest, ahol vannak éjjel-nappal nyitva tartó trafikok.

– Szekszárd polgármestere – mondta Hadházy – a koncessziók kiadásakor konkrét vállalkozókat támogatott, és hatóságilag dőlt el, ki folyhat bele az állami érdekeltségekbe tartozó ügyletekbe. A helyi óvodát például kétszer annyi pénzből bővítették ki, mint amennyibe valójában került. Elkezdtem kutakodni és kiderült, hogy ez egyáltalán nem helyi sajátosság, hogy nem csupán Szekszárdon megy így – az egész országban csak ezen a módon lehet koncesszióhoz és állami megrendeléshez jutni. És minden pályázatot a párt, vagyis a Fidesz szempontjából bírálnak el.

Behoztak egy kutyát. Hadházy egy pillanatnyi türelmet kért tőlem és átment vele a szomszédos rendelőbe. Magyarul gügyögött neki valamit. Unatkoztam. Nézegettem, mik lógnak a falakon. Naptárak, plakátok, valami az állatok szőrének mosásáról, ilyenek. Aztán visszatért Hadházy.

– És így tovább – folytatta miközben leült. – A Fidesz leépítette a demokratikus fékek és ellensúlyok rendszerét, az intézményes kontrollt a kormány intézkedései felett és azt csinál, amit akar. Olcsóbban adja a földeket. Megbuherálja a tendereket. 2014-ben például volt ez a LED-es közvilágítási projekt…

– Igen, igen, a cég, amelynek a társtulajdonosa Tiborcz István volt – mondtam.

– Ő Orbán lányának a férje. Sms-ben aztán e-mailben is megjött az utasítás, hogy annak a cégnek kell megkapnia a megrendelést, amelyikben ő a társtulajdonos.

– Honnan küldték ezeket az üzeneteket?

– A pártirodából. Akkor már tudtam, hogy más fideszes városokban, például Hódmezővásárhelyen is, ahol egy darabig Lázár János volt a polgármester, hasonlóan mennek a dolgok. Úgyhogy kiléptem a pártból és nyilvánosságra hoztam az egészet.

Tiborcz cége két évvel a pályázatok kiírása előtt már javában készült a nagy LED-bizniszre: Szekszárd vezetői 2012-ben kezdték el megtervezni vele a részleteket. Hadházy, aki ekkor a városi önkormányzat fideszes képviselője volt, diktafonra vette azt az ülést, amelyiken megbeszélték az ügyet, még jóval azelőtt, hogy Tiborcz hivatalosan is elnyerte volna a pályázatot. Ezután Hadházy kilépett a Fideszből és belépett egy fiatal ellenzéki pártba, a Lehet Más a Politikába (LMP).{5}

Szekszárd akkori polgármestere a hangfelvétel készítését Hadházy részéről „hitványságnak” nevezte.

Hadházyból azóta parlamenti képviselő lett, és az állami korrupció elleni küzdelem legismertebb alakjává vált Magyarországon. A Fidesz szemében áruló. A kormánybarát médiumokban rendszeresen megpróbálják lejáratni, például arra utalgatnak, hogy halálra kínozta a vele perben álló szomszédját, vagy hogy gyanús módon spekulál földekkel.

* * *

Az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) elkezdte vizsgálni Tiborcz ügyleteit, főleg azokat, amelyekben komolyan felvetődött az uniós pénzek megdézsmálása, és kiszámolta, hogy nagyjából negyvenmillió euró tűnt el szőröstől-bőröstől. Orbán kiadta az ukázt a vejének, hogy azonnal adja el érdekeltségeit, mivel miattuk enyhe pánikra és megdöbbenésre utaló jeleket észlelni a közönség köreiben – közeledtek a 2018-as választások. Tiborcz adott pár drámai interjút, amelyekben ruháit megszaggatva, fejére hamut szórva bevallotta, hogy meglehet hibázott, mert ugyan a közbeszerzéseket becsületes úton nyerte meg, de „el kell fogadni”, hogy mint a miniszterelnök közeli családtagja, távol kellett volna tartania az üzleti érdekeltségeit az állami forrásoktól. Kezdetben a kormányzat megpróbálta eltussolni az OLAF-jelentést, ami elég elkeseredett taktikának tűnt, de amikor elkezdtek róla írni az újságok, a Fidesz, visszanyerve szokásos önbizalmát, kijelentette, hogy az egész jelentés visszaél az állampolgárok tájékozatlanságával és egyetlen célja befolyásolni a közelgő választások eredményét. Az mondjuk biztos, ha a Fidesz pénzügyi szemfényvesztései bármiféle komolyabb meghökkenést váltanának ki a magyarokból, arról már tudnánk. Már több, mint egy évtized eltelt a 2006-os utcai megmozdulások óta, de azóta is, ha bármikor szóba kerülnek a svindlijeik, Orbán Viktor csapatának elég előrántania a kalapból a kompromittálódott elődöket: az MSZP-t és Gyurcsány Ferencet, meg a „hazudtunk reggel, éjjel meg estét”.

Néha elnézegetem azt az interneten keringő fotót, amelyen Tiborcz István és Orbán Viktor látható, és amelyen együtt isznak valamit, ami leginkább házi pálinkának tűnik; a vej töltötte ki az apósának egy demizsonból. Az elhízott, pocakos Orbán, aki már benne van a korban, és távolról sem emlékeztet a hajdani fekete hajú, lánglelkű romantikusra, inkább olyan, mint egy simára borotvált harci törpe, úgy tűnik, elégedett, mosolyog. Tiborcz kissé görnyedten áll és mintha épp meg akarná győzni valamiről, keresi a pillantását, bár valószínűleg csupán a házi pálinkát dicséri, amit épp kitöltött neki (kétszer annyit, mint magának). A jelenet leginkább egy piaci alkudozást idéz, ami passzol is az ellenzék véleményéhez: a vazallus, aki a következő engedményt vagy szívességet próbálja elintézni. Természetesen nincs abban semmi rossz, ha az ember az apósával pálinkázik, sőt, épp ellenkezőleg. Tisztán esztétikai élményként tekintve viszont ott az a fura mosoly Tiborcz arcán, az az esdeklő tekintet, Orbán üres szemei, a farmerba tűrt kockás ing, Tiborcz elegáns ingre húzott pufimellénye, és végezetül az a vesszővel fonott üveg a kezében, meg azok az egyenlőtlenül kitöltött pálinkák. Van valami ebben a képben, magam sem tudom pontosan mi, ami miatt képtelen vagyok szabadulni tőle.

Mindenesetre manapság ekképpen lehet üzletet csinálni Magyarországon. Nem minta valaha is lehetett volna tisztán – mindig messze volt az ideálistól –, viszont Orbán, aki a korrupt állam meggyógyításának jelszavával került hatalomra, tovább mérgesítette a kórt.

* * *

A VIP-páholyban fontos helyen ül még Mészáros Lőrinc, Felcsút volt polgármestere és egy rosszul menő vidéki gázszerelő vállalkozás tulajdonosa, akit Orbán legfontosabb strómanjává tett – rá íratta azokat a dolgokat, amelyeket nem regisztrálhatott a saját nevére. Egyrészről ez hatalmas előrelépés és páratlan meggazdagodási lehetőség volt Mészáros számára, másrészről viszont egy nyilvánvaló, mindenféle önállóságot nélkülöző alárendeltségi viszony. Mészáros, aki talán az egész megye legmelankolikusabb, legőszintébb szempárjának birtokosa, még mindig egy szimpla vállalkozó lenne ezen az egyhangú, álmos, unalmas magyar vidéken, amelyhez képest a benyugtatózott lajhárok maguk az eleven ördögök, ha Orbán nem teszi Magyarország egyik leggazdagabb emberévé.

Lehet, ez csupán egy újabb módja annak, amivel Orbán a lábai elé térdelteti gyermekkora települését: a vezetőjét a saját luxuskurtizánjává tette. 2018-ban Mészáros Lőrinc visszalépett a közigazgatási karrierjétől, hogy – ahogy azt a magyar sajtóban megjelent interjújában kijelentette – „saját üzleti érdekeltségeinek” áldozza magát. Orbán a felcsúti futballcsapat elnökének is megtette. Mészáros vagyona Orbánnak köszönhetően, ahogy egy magyar portál kiszámította, 2014 és 2018 között 7,7 milliárdról 280 milliárd forintra nőtt.{6} A 2010-es évben Mészáros még csak egy kisebb cég tulajdonosa volt, 2018-ban már jóval több mint kétszázé. Az Átlátszó oknyomozó oldal kiderítette, hogy ezekből kilenc nem csupán az ő nevén van, hanem benne vannak legközelebbi családtagjai is: a felesége, a gyerekei és a veje.{7} Ezek a cégek a 2010 és 2017 közötti időszakban közbeszerzéseken keresztül több mint másfél milliárd eurós bevételhez jutottak. Ezeknek a forrásoknak több mint nyolcvan százaléka az Európai Unióból jött. Mészáros és családtagjai ezen felül megnyerték még a dohánytermékek árulásának koncesszióját is az Auchan áruházakban.

Mészáros nagy tételben vásárolja a földeket Felcsút környékén és a horvát szigeteken, 2016-ban pedig többségi részesedést szerzett a horvát elsőosztályban játszó NK Osijekben, és azonnal nekilátott egy hatalmas stadion felépítésének. Befolyást szerzett a Mátrai Erőmű felett is, amelynél több energiát Magyarországon csupán a paksi atomerőmű állít elő.{8}

Orbán Viktor kerüli a témát, azt sugallva, hogy semmi köze Mészáros Lőrinc üzleteihez, és Tiborcz Istvánhoz hasonlóan ő is egyes-egyedül a saját képességeinek köszönhetően lőtt ki ennyire rövid idő alatt a világűrbe, és csupán a véletlenek összjátéka miatt van mindez átfedésben a Fidesz kormányzati periódusával. A volt polgármester azonban másképp fogalmazott tűzoltásnak szánt interjújában, és mondatai immár a magyar folklór részét képzik: „Abban, hogy eljutottam idáig, bizonyára szerepet játszik a Jóisten, a szerencse – itt talán maga is viccesnek érezhette ezeket a szavakat, mert egyből hozzátette – és Orbán Viktor személye, de én soha nem privatizáltam, nem nyúltam le semmit – mondta ezt úgy, mintha Orbánt ezzel azonosítanák –, mindent a munkámmal és az eszemmel szereztem meg”.

Orbánnak nem okoz ekkora problémát játszani a hülyét. Az őt körülvevő emberek mintegy varázsütésre milliomosok lesznek – mert Tiborczon és Mészároson kívül más hozzá közel állóval, például az apjával, Orbán Győzővel is megestek ezek a fantasztikus gazdasági csodák. De a miniszterelnök nem szereti a fürkésző tekinteteket, vagy úgy tesz, mintha nem is lenne semmi látnivaló. A biznisz megy tovább. Mint például, amikor a sajtó észrevette, hogy Orbán Viktor apjához és két testvéréhez köthető cégek úgy tettek szert jelentős bevételekre, hogy ők szolgáltatták az építőanyagokat némely közpénzből készülő építkezéshez. A miniszterelnök azt mondta, hogy nem lát ebben semmi kivetnivalót, hiszen a közeli családtagjai semmiféle pályázaton nem indultak, mivel nem ők a kivitelezők. Ők csupán az alapanyagokat szállítják.

* * *

2019 januárjában egy nemzetközi sajtókonferencián Herczeg Márk, a 444.hu portál újságírója szemtől szemben megkérdezte Orbántól: „Mostanra milliárdos lett az Ön veje, Tiborcz István, az édesapja, Orbán Győző, a szomszédja, Mészáros Lőrinc, a volt kollégiumi szobatársa, Simicska Lajos és a kötélbarátja, Garancsi István is. Ebben Önnek volt szerepe, vagy csak a véletlenek összjátéka?”

Orbán még csak nem is dadogott:

„Sokadszor találkozom azzal a helyzettel, hogy Önök rendszeresen üzleti kérdésekben akarnak véleményt kérni – és már el is terelte a szót. – Eddig sem jártak sikerrel, ezután sem fognak. Mert az a meggyőződésem, hogy a mindenkori magyar miniszterelnöknek és a kormánynak nem szabad foglalkoznia üzleti kérdésekkel. Ha üzleti információkra kíváncsi, akkor forduljanak a kamarához, a tőzsdéhez meg a cégbírósághoz. A magyar politikának fontos kiindulópontja, hogy a politika és az üzlet egymástól el legyen választva; a politikusok a politikával foglalkoznak, üzletemberek meg az üzlettel, és én garantálom Önnek, hogyha valamely üzletember mégis politikával akarna foglalkozni, akkor erre nem lesz sok esélye.”

FANTASZTIKUS AGYÚ LAJOS

Úgy tűnik, hogy Orbán Viktor az üzleti ügyekben való jártasságát Simicska Lajostól szerezte, aki nem is olyan régen az uralkodó után következő legfontosabb embernek számított az országban, és aki a felcsúti páholyban Orbán szimbolikus jobbján foglalt helyet.

Simicska a kezdetektől fogva tagja volt annak a kis csapatnak, amelyik kulcsszerepet játszott a Fidesz megalakulásában. Akik a magyar gondolkodóról, Bibó Istvánról elnevezett budapesti jogi szakkollégiumban verődtek össze, és még a nyolcvanas években kezdtek politizálni. A legszűkebb kör, a főpapok és a beavatottak. A fejedelmi gárda krémje. Spanok. Azokban az időkben kovácsolódtak egy társasággá, amikor még úgy tűnt, hogy tényleg „egy mindenkiért, mindenki egyért”. Még mielőtt Orbán Viktor mélyebb politikai vizekre kormányozta volna a Fidesz hajóját híres beszédével, amely 1989 júniusában, Nagy Imre újratemetésén hangzott el. A kommunisták Nagyot kötél általi halálra ítélték, a holttestet pedig jelöletlen sírba dobták, hogy ne válhasson belőle nemzeti zarándokhely. Az újratemetés idején már egész Közép-Európában kés volt a Szovjetunió torkán, így az esemény leginkább egy demonstrációhoz hasonlított, és remek alkalomnak tűnt annak a kinyilvánítására, hogy mit is gondolnak errefelé a tisztelt pajtásokról a Kremlben. A fiatal Orbán, George Michael és egy random cseh focista séróinak szerelemgyermekére emlékeztető frizurával, ugyan papírból olvasta fel beszédét, de egyből a politikai felfedezettek mindenkori slágerlistájának az élére ugrott vele. Mindenkinek az emlékezetébe vésődött, mert nagyon hosszú idő óta ezek voltak az első erős szavak, amelyek nyilvánosan hangzottak el Magyarországon. „Ha nem tévesztjük szem elől ’56 eszméit – mondta a fiatal Orbán Viktor, és már akkor is volt benne valami abból a bizonyos buldózerségből –, olyan kormányt választhatunk, amely azonnali tárgyalásokat kezd az orosz csapatok kivonásának haladéktalan megkezdéséről.” Ez olyan téma volt, amelyre Magyarországon még gondolni is féltek, hiszen az 1956-os év egyáltalán nem volt annyira távoli emlék, mint mondjuk az igazságos Mátyás király, aki a mondák szerint álruhában járta a magyar vidéket, mint a lengyel népmesék Krisztusa, kérdezgetve népét, hogy mi újság, vajh a földesurak nem sanyargatnak-e túlságosan?

Ekkorra a Fideszben már nyomokban sem lehet kimutatni Bibó tanításait, aki a háború előtti szövegeiben gyakorlatilag expressis verbis figyelmeztet az Orbán-típusú politikusokra. „Hamis realistáknak” nevezi őket és nyugtalanul figyeli az előretörésüket a harmincas évek Közép-Európájában – egyedül Csehszlovákiát tartotta kivételnek, ami azonban hamarosan megszűnt létezni, és Szlovákiában a hatalmat Hitler egy nacionalista pap, Jozef Tiso kezébe adta. Bibó szövegeit olvasva látni, hogy azok a mechanizmusok, amelyek Európa felénk eső részét a háború előtt autokráciába, konzervatív nacionalizmusba vezették, napjainkban is aktívak. Látni, csakhogy ebből alig következik valami.

Ami Nagy Imrét illeti, a magyar parlament közelében 1996-ban felállított emlékművét a fideszes hatalom eltávolította – lopva, az éjszaka közepén, hogy senkit ne provokáljanak vele. Átvitték a Margit-híd környékére, hűlt helyére pedig a Kun Béla-féle Magyarországi Tanácsköztársaság áldozatainak emlékművét emelték. A Tanácsköztársaság az első világháború után, nem sokkal a trianoni békediktátum előtt létrejött forradalmi kommunista állam volt, és a román hadsereg vetett neki véget, amikor bevonult Budapestre. A jámbor fővárosi lakosok a fejüket fogták, mert már maguk sem tudták melyik a rosszabb: a „vörös terror”, ahogy nem minden ok nélkül hívják Kun Béla országlását, vagy a románok a pesti körúton. A „vörös terrorra” a válasz végül a nem sokkal később bevezetett „fehér terror” lett. A történelem ezen szakasza különösen fontos referenciájává vált a fideszes ideológusoknak. A tulajdonképpen virágzónak mondható késő Kádár-korral és a gulyáskommunizmussal aligha lehet riogatni, nehezebb ezt a korszakot krampuszként előrántani, amikor a Fidesznek a választóik mozgósítására lenne szüksége, és ha mégis megteszik, az elvártnál jóval alacsonyabb hatásfokkal működik. Kun Bélával és az ő Tanácsköztársaságával azonban egészen más a helyzet: káosz, barbarizmus, terror. Kun Bélát nehezebb védeni. Ráadásul már a múlt ködébe vész.

Mindenesetre 1989-re a Fidesz ifjú, első gárdája lett az egyik legfontosabb tömörülés a magyar antikommunista ellenzékben. Többek között Áder János, Magyarország jelenlegi köztársasági elnöke, Kövér László, a parlament jelenlegi házelnöke, Handó Tünde, az Országos Bírói Hivatal vezetője{9} és még pár – nem túl sok – személy alkotta. A legfontosabb közülük bizonyosan Simicska Lajos volt.

Némileg idősebb Orbánnál, sárkányként dohányzik, akkora mint egy szekrény, cinikus, faragatlan, képes és szeret is jelentős mennyiségű alkoholt magába dönteni; állítólag egyszer részegen kijelentette, hogy átmegy egy bezárt üvegajtón és meg is tette – még ha véresre is vagdosta magát. Együtt voltak katonák Orbánnal, együtt törtek ki a dicső történelmű, mégis elhanyagolt Székesfehérvárról, hogy Budapesten járjanak egyetemre. Együtt osztoztak a nehézségekben és együtt kezdtek politizálni.

A gimnáziumi tablóképéről egy fekete hajú srác néz szemtelenül, már-már rosszindulattal a kamerába – arckifejezése nem sok jóról árulkodik. Később meghízott, felpuffadt és megőszült, de a bikaszerű megjelenése és az arckifejezése megmaradt.

Ennek a szűk közösségnek a széthullása a közelmúltig elképzelhetetlennek tűnt. Debreczeni Kéri visszaemlékezéseit idézi: „Ha nem tudjuk elképzelni azokat az erőket, amelyek összehozták a nyolcvanas évek elején-közepén ezeket a fiúkat, s teremtettek köztük el nem múló lojalitást, soha nem fogjuk ezt megérteni… Sokszorosan megélték: számíthatnak egymásra… csak egymásra számíthatnak. Semmi mást nem tudnak ennyire biztosan, mint ezt. Azzal a tíz-húsz emberrel, aki körülveszi őket […] minden létező emberi helyzetben kipróbálták egymást… Olyan erős kötelék, akkora tőke ez, hogy kívülről alig megérthető… Az ő összes erejük és tudásuk egymásban van. Következésképpen minden, ami ezen kívüli, az nemcsak, hogy nem számít, de szinte nincs is. […]Amikor tehát oly sokan azt kérdezzük: de hát hogy létezik, hogy ezt és amazt, mondjuk, Simicska megteheti? – akkor nem értjük a dolog lényegét. Simicska ugyanis bármit megtehet[…]. Bármit ír, mond a külföldi sajtó, vagy itthoni újság, például Simicska legújabb húzásáról, az bennük és számukra, elsősorban pedig Orbán Viktor számára először nem tartalmilag megközelítendő kérdés… Ez valami külső brancs támadása: ha a Lajos így gondolta, akkor az így van jól! Nem mérlegel, mert attól kezdve, hogy Simicska tettéről esik szó, a döntés – az, ami mérlegelés végeredménye kellene, hogy legyen – már előre készen van: ha a Lajos így döntött, akkor az biztos így jó. És kész…”

Feltéve, hogy Kéri és Debreczeni nem túloznak: lám, még egy ilyen szoros kapcsolatban is eltörhet valami. Méghozzá hatalmas reccsenéssel, 2015 telén, amikor a zaklatott Simicska Lajos azt kiabálta Budapest felé száguldva a telefonjába az őt felhívó újságíróknak, hogy „Orbán egy geci!”. Ez lett az egyik jelszava a magyarországi kormányellenes tüntetéseknek, ami később O1G-re rövidült, hogy kényelmesebben és gyorsabban lehessen felfirkálni falakra, vagy épp megosztani Facebookon és Twitteren.

* * *

Simicska, és nem Orbán alapozta meg a Fidesz hatalmát, még azokban az időkben, amikor kevésbé volt egyszerű pártokon keresztül pénzt szivattyúzni. Ha nincs Simicska és az ő sütnivalója, akkor meglehet, már rég megszűnt volna a Fidesz. Simicska a kezdetektől fogva hasonlóképpen kombinált, sem rosszabbul, sem kevésbé dörzsölten, mint a lengyel svindlerek a kilencvenes években, akik farmernadrágra cserélték a krosnói kristályvázákat Isztambulban, és addig küzdöttek az átkosból rájuk maradt pusztulattal, hogy a lengyel gazdasági csoda valódi atyjaivá váltak. Simicska azonban sokkal durvábban és sokkal nagyobb tétekkel játszott.

Azt, hogy mihez kezdjen Mészárossal, Orbán biztosan Simicskától tanulta: egyik céget a másikra regisztrálni, azt összekötni egy harmadikkal, átutalni egy negyedik számlájára, aztán indulni egy tenderen, amiben az azzal összefonódó ötödiknek van valami érdekeltsége – a törvényesség határain egyensúlyozva, néha ki-kilépve, de mindig hatékonyan. Az államtól kapott pártszékház eladásával kezdődött, amire tetemes mennyiségű adó megkerülésével került sor: a Fidesz ugyanis hónapokkal korábban kapta kézhez a vételárat, minthogy aláírták volna a megállapodást, azzal ugyanis megvárták a készülő törvényt, ami mentesítette a pártokat az áfafizetés kötelezettsége alól. A hőskorszakban, a kilencvenes évek elején, a társadalom ingerküszöbe még kifejezetten alacsony volt (a mostanihoz képest mindenképpen), és a közvagyon ilyen fokú kisajátítása különösen botrányosnak tűnt. Annál is inkább, mert az épületet az épp kormányon lévő Magyar Demokrata Fórummal (MDF) közösen birtokolták és nagy egyetértésben közösen is adták el, miközben a Fidesz a nagyközönség számára továbbra is a harcos ellenzék szerepében tetszelgett.