Lukács Tamás

Martonovics Bernadett

Schadl György

Udvary Sándor

Ujlaki Tamás

Nagykommentár

a végrehajtási

törvényhez

Nagykommentár a bírósági végrehajtásról szóló

1994. évi LIII. törvényhez

Szerkesztette

Lukács Tamás

Martonovics Bernadett

Schadl György

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2021

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2021

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft.ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Gábor Zsolt

Felelős szerkesztő: dr. Farkas Katalin

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-016-5

Termékkód: NEB1021

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

dr. Lukács Tamás

IV. fejezet, IX. fejezet, XVIII–XIX. fejezet

dr. Martonovics Bernadett

III. fejezet, VIII. fejezet, XI–XII. fejezet, XIV. fejezet, XXI–XXIII. fejezet

dr. Schadl György

Előszó, V. fejezet, X. fejezet

dr. Udvary Sándor

VI–VII. fejezet

dr. Ujlaki Tamás

I–II. fejezet, XV–XVII. fejezet

Szerkesztette:

dr. Lukács Tamás

dr. Martonovics Bernadett

dr. Schadl György

Kézirat lezárva:

2021. október 1.

© dr. Lukács Tamás, dr. Martonovics Bernadett, dr. Schadl György, dr. Udvary Sándor, dr. Ujlaki Tamás, Budapest, 2021

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2021

RÖVIDÍTÉSEK JEGYZÉKE

1952-es Pp.

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Avt.

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

CKOT

Civilisztikai Kollégiumvezetők Országos Tanácskozása

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

Ctvr.

21/2006. (V. 18.) IM rendelet a cégbejegyzési eljárás és a cégnyilvántartás egyes kérdéseiről

Cstv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

Bjt.

2011. évi CLXII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásáról

Bpnptv.

2017. évi CXVIII. törvény a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról

Bv. tv.

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról

Dsz.

35/2015. (XI. 10.) IM rendelet a bírósági végrehajtói díjszabásról

EÁR

elektronikus árverési rendszer

E-ügyintézési tv.

2015. évi CCXXII. törvény az elektronikus ügyintézés és a bizalmi szolgáltatások általános szabályairól

Fétv.

2013. évi CCXII. törvény a mező- és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvénnyel összefüggő egyes rendelkezésekről és átmeneti szabályokról

Fmhtv.

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Iasz.

1997. évi LXVIII. törvény az igazságügyi alkalmazottak szolgálati jogviszonyáról

Inytv.

1997. évi CXLI. törvény az ingatlan-nyilvántartásról

Inytv. vhr.

109/1999. (XII. 29.) FVM rendelet az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény végrehajtásáról

Itv.

1990. évi XCIII. törvény az illetékekről

IVR

Integrált Végrehajtási Rendszer

Kar/MBVK

Magyar Bírósági Végrehajtói Kar

Kézbesítésvhr.

250/2004. (VIII. 27.) Korm. rendelet a végrehajtói kézbesítés részletes eljárási szabályairól

Kjtv.

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről

Kstv.

2007. évi CXXIII. törvény a kisajátításról

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

Luganói Egyezmény

A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2007. október 30-án Luganóban aláírt Luganói Egyezmény (lásd még a Tanács 2007. október 15-i 2007/712/EK határozatát a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló egyezménynek a Közösség nevében történő aláírásáról)

MBVK/Kar

Magyar Bírósági Végrehajtói Kar

MOKK

Magyar Országos Közjegyzői Kamara

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

NAV

Nemzeti Adó- és Vámhivatal

New Yorki-i Egyezmény

A külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, New Yorkban 1958. június 10-én kelt Egyezmény

Nmjtv.

2017. évi XXVIII. törvény a nemzetközi magánjogról

Pft.

2009. évi LXXXV. törvény a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

Üttv.

2017. évi LXXVIII. törvény az ügyvédi tevékenységről

Vbtv.

2017. évi LX. törvény a választottbíráskodásról

VIEKR

Végrehajtási Iratok Elektronikus Kézbesítési Rendszere

Vüsz.

1/2002. (I. 17.) IM rendelet a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről

ELŐSZÓ

„A végrehajtás rendszerint a végrehajtható okirat szerint jogositott javára,

és az abban kötelezett ellen rendelendő el.”

A bírósági végrehajtás egyidős az állammal. A bírói döntések realizálása Magyarországon kezdetben közvetlenül a jogosult feladata volt, aki a rendelkezésére álló fegyveresekkel felvértezve, fizikai erővel szerzett érvényt a bírói ítéletben foglaltaknak. A jogfejlődés eredményeként a végrehajtásról a későbbiekben a bírói hatalmat gyakorló helyi tisztségviselő gondoskodott. Kezdetben ez volt a poroszló, majd a szolgabíró vagy más hiteles helyi ember. Ekkor azonban még nem beszélhettünk a mai értelemben felfogott bírósági végrehajtásról. A maihoz hasonló végrehajtási eljárás csíráit csak XIX. század első felében fedezhetjük fel. A bírósági végrehajtókról szóló 1871. évi LI. törvénycikk már létrehozta az önálló bírósági végrehajtói szervezetet, így a végrehajtási eljárások során a jogosult érdekében, a törvény nevében már a bírósági végrehajtó járt el.

Az első önálló végrehajtási törvénykönyv a végrehajtási eljárásról szóló 1881. évi LX. törvénycikk volt. A címben idézett sorokat az 1881. évi LX. törvénycikk 13. §-a tartalmazza, és belelapozván a törvénykönyvbe, láthatjuk, hogy szinte valamennyi kényszercselekmény, intézkedés, különleges eljárás szerepel benne, akárcsak a hatályos törvényünkben.

A végrehajtási jog által megfogalmazott cél: a bírósági végrehajtás során állami kényszerrel is el kell érni, hogy a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett teljesítse a kötelezettségét. A bírósági végrehajtási eljárás, mint nemperes eljárás jelenleg hatályos joganyagunk integráns részét képezi, és iránymutatást ad a jogalkalmazóknak.

A most megjelenő nagykommentár hiánypótló mű, hiszen hosszú évek óta nem jelent meg a bírósági végrehajtási törvényről ilyen jellegű kiadvány.

A nagykommentár szerzői között a Magyar Bírósági Végrehajtói Kar Elnökségének tagjai, tanszékvezető egyetemi docensek, végrehajtási ügyszakos bíró és az Igazságügyi Minisztérium jogalkotással foglalkozó munkatársa is szerepel. A szerzők magas szakmaiságot képviselve igyekeztek rávilágítani a normaszövegben meghúzódó összefüggésekre, és feltáró jelleggel hangsúlyozni az adott jogkérdésben felmerülő kérdéseket, problematikát, megfelelő választ adni azokra az olvasó számára.

A szerzők a nagykommentárt ajánlják praktizáló bírósági végrehajtóknak, bíráknak, bírósági titkároknak, ügyvédeknek, kamarai jogtanácsosoknak és valamennyi jogalkalmazónak, aki a végrehajtási eljárás labirintusába kíván belépni.

Schadl György

Magyar Bírósági Végrehajtói Kar elnöke

habilitált egyetemi docens

1994. ÉVI LIII. TÖRVÉNY
A BÍRÓSÁGI VÉGREHAJTÁSRÓL

ELSŐ RÉSZ

ÁLTALÁNOS ELJÁRÁSI SZABÁLYOK

I. Fejezet

ALAPVETŐ RENDELKEZÉSEK

A törvény alkalmazási köre

1. § A bíróságok és a jogvitát eldöntő más szervek határozatait, továbbá egyes okiratokon alapuló követeléseket bírósági végrehajtás útján, e törvény szerint kell végrehajtani.

1. A Vht. tárgyi hatálya

A Vht. 1. §-a a törvény tárgyi hatályát határozza meg. Általánosságban tárgyi hatály alatt azon ügyek csoportját kell érteni hagyományosan, amelyek vonatkozásában az adott jogszabályt alkalmazni kell. Nincs ez másként a Vht. esetében sem. A Vht. 1. §-ában foglalt tárgyi hatály megjelölés „a bíróságok és a jogvitát eldöntő más szervek határozatai, továbbá egyes okiratokon alapuló követelések” gyűjtőfogalom, és a törvény későbbi rendelkezései konkretizálják és bontják ki, hogy mely határozatok és milyen okiratok tartoznak a bírósági végrehajtás útjára, és kell a vonatkozásukban a Vht.-t alkalmazni. Ezek a konkrét rendelkezések a Vht. 15–31/C. §-ai.

Általános jelleggel megállapítható, hogy a Vht. hatálya nemcsak a polgári bíróságok kötelezést tartalmazó határozataira terjed ki, hanem számos, az igazságszolgáltatáson kívül működő szerv és szervezet határozatának, illetve az előttük kötött egyezségnek a végrehajtására is.

A jogszabályhely nyelvtani értelmezése egyértelművé teszi, hogy a megjelölt tárgykörben kizárólagos hatályról van szó, ami azt jelenti, hogy „a bíróságok és a jogvitát eldöntő más szervek határozatai, továbbá egyes okiratokon alapuló követelések”, konkrétan pedig a Vht. 15–31/C. §-aiban megjelölt határozatokon és okiratokon alapuló követelések esetében a végrehajtás kizárólag a Vht. szabályai szerint történhet. Ebből negatív oldalról az is következik, hogy nincs lehetőség más jogszabály alapján végrehajtást kérni azokra a határozatokra és okiratokra nézve, amelyekre a Vht. a saját alkalmazhatóságát megállapította.

2. A bírósági végrehajtás fogalma

A Vht. 1. §-a használja a bírósági végrehajtás fogalmát, azonban nem definiálja azt, így normatív meghatározás hiányában a jogtudományra, valamint a kommentárra hárul a bírósági végrehajtás definíciójának a megadása a legfontosabb ismérvek körülírásával.

A legfontosabb ismérvekből ugyanis megragadható a bírósági végrehajtás lényege. Ennek alapján a bírósági végrehajtás egy polgári nemperes eljárás, amelynek során a bíróság, illetve a végrehajtásra felhatalmazott egyéb szerv elsősorban vagyoni kényszerrel juttatja érvényre a kötelezettség teljesítésére vagy biztosítására irányuló szankciót. Kicsit részletesebben olyan eljárás, amelynek keretében állami vagy az adott esetben arra felhatalmazott szerv, elsősorban vagyoni kényszer alkalmazása révén juttatja érvényre az állam által, a konkrét egyedi ügyben fennállónak tekintett, elismert és kikényszeríthető alanyi jogot. Figyelemmel a biztosítási intézkedésre, az is a bírósági végrehajtás keretébe tartozik, ha az iménti szerv előzetesen biztosítja a konkrét egyedi ügyben történő elismerés vagy a kikényszeríthetőség előtt védelemben részesített alanyi jog későbbi érvényre juttatását. Tulajdonképpen tehát a bírósági végrehajtás általában az állam által, a konkrét egyedi ügyben fennálló jogként elismert és kikényszeríthető alanyi jogot realizálja annak érvényesítésével.

Az ítélkezési gyakorlatban a Kúria a BDT2012. 2717. szám alatt közétett eseti döntésében definitív szándék nélkül, de a bírósági végrehajtás lényegi ismérvének a kiemelésével elvi éllel deklarálta, hogy a bírósági végrehajtási eljárás önálló, a Vht.-ban szabályozott nemperes eljárás, amelyben a közhatalom a bírósági határozatok teljesítésének állami kényszer útján szerez érvényt.

Európai uniós tagállamként feltétlenül indokolt megnézni, hogy az Európai Unió mit ért végrehajtás alatt. Egzakt, normatív, valamennyi tagállamra rendeleti szinten kötelező definíció nincs, azonban e körben kiindulópontként használható az Európai Unió Miniszteri Bizottságának a tagállamoknak szóló 2003. szeptember 9-i, 17. számú, végrehajtásról szóló ajánlása. Ennek alapján végrehajtás az igazságügyi határozatok, így a végrehajtható okiratok érvényre juttatása függetlenül attól, hogy bírósági vagy bíróságon kívüli jellegűek, azon törvénynek megfelelően, mely az alperest cselekvésre, cselekvéstől való tartózkodásra vagy fizetésre kötelezi. Miután a Vht. sem csak bírósági határozatokat rendeli bírósági úton végrehajtani, ezért fogalmi disszonancia nélkül adaptálhatók a fentiek a hatályos magyar környezetre. Az uniós csatlakozás egyébként – az összes többi jogterülethez hasonlóan – több közvetlen hatást jelentett a bírósági végrehajtásra. Egyrészt új intézmények jelentek meg végrehajtási jogunkban, másrészt pedig a csatlakozás óta a Vht. alapján történik az Európai Unió szervei és szervezetei által hozott döntések Magyarországon belüli kikényszerítése, és a közösségi jogforrások alapján a más tagállamokban meghozott bírói határozatok végrehajtása.

A szakirodalom és a gyakorlat egyaránt két fő típust különböztet meg a végrehajtáson belül:

– a kielégítési végrehajtást, és

– a biztosítási végrehajtást.

A kielégítési végrehajtás lényege, hogy biztosítsa a végrehajtást kérő hozzájutását azon követeléséhez, amely az állami közhatalom által elfogadott módon keletkezett, és amelyet joghatás kiváltására alkalmas határozatba, okiratba foglaltak. A biztosítási végrehajtás ezzel szemben egy quasi előrehozott végrehajtási eljárás, amelynek fő célja a jogosult követelését az adós részéről fenyegető veszély elhárítása a követelés biztosítása révén. Szigorú korlátok között lehetséges, tipikus példája a biztosítási intézkedés.

A bírósági végrehajtási eljárás két fő szakaszból áll: a végrehajtás elrendelésének és a végrehajtás foganatosításának a szakaszából.

a) A végrehajtás elrendelése

A végrehajtás elrendelése kronológiailag szükségképpen megelőzi a végrehajtás foganatosítását. Az elrendelési szak a végrehajtási eljárás azon szakasza, amikor az arra jogosult hatóság (az egyes végrehajtható okiratoknál a Vht. II. Fejezet kommentárja során részletesen látni fogjuk, hogy tipikusan ez a szerv a bíróság vagy a közjegyző), a végrehajtást kérő írásbeli vagy a bíróságon (az erre rendszeresített panasznapon, illetve jogi tanácsadáson) jegyzőkönyvbe mondott, vagy végrehajtható okirat nyomtatványon előterjesztett kérelme alapján abban a kérdésben foglal állást, van-e helye végrehajtható okirat kiállításának, vagyis fennállnak-e a végrehajtás elrendelésének a törvényi feltételei. Amennyiben nem, a végrehajtás elrendelését a bíróságnak meg kell tagadnia. A végrehajtás elrendelése tehát a végrehajtható okirat kiállításával történik meg.

b) A végrehajtás foganatosítása

Ehhez képest a végrehajtás foganatosításának szakaszára csak a végrehajtás elrendelése után kerülhet sor. A foganatosítás szakaszban történik meg a konkrét végrehajtási cselekmények elvégzése, így ebben a szakaszban realizálódik a végrehajtás fogalmi elemét képező állami kényszer tényleges alkalmazása. Ezt a kényszert a végrehajtási eljárás sajátos szereplőjének, a bírósági végrehajtónak az eljárása testesíti meg. A végrehajtás foganatosításának közös szabályairól a Vht. III. Fejezete rendelkezik.

Rendszertanilag fontos kiemelni, hogy a bírósági végrehajtás mellett két további végrehajtási forma létezik, amelyek esetében szintén a jog által kikényszeríthetőnek tartott követelés kényszerrel való érvényre juttatása a cél. Az ezekre való rövid utalás nemcsak a bírósági végrehajtási rendszerben való elhelyezése végett szükséges, hanem azért is, mert a Vht. következő szakaszai utalnak ezekre a végrehajtási formákra, így a rövid körülírásuk nélkül hivatkozott szabályok nem értelmezhetők, illetve kommentálhatók.

Ezek a bírósági végrehajtás melletti további végrehajtási formák: a közigazgatási végrehajtás és a közvetlen végrehajtás.

– A közigazgatási végrehajtást a közigazgatási szervek, illetve a közigazgatási feladatot is ellátó más szervek folytatják le, elsődlegesen az általános közigazgatási rendtartásról szóló 2016. évi CL. törvény alapján. Fontos azonban kiemelni, hogy eltérő rendelkezés hiányában a Vht.-t kell alkalmazni ezen eljárás esetén is, így a Vht. e körben is fokozottan releváns. A közigazgatási végrehajtás a közigazgatási anyagi jogban kifejeződő közérdek érvényre juttatásának végső garanciája. Az általános közigazgatási végrehajtás mellett létezik egyéb közigazgatási végrehajtási eljárás is, ennek tipikus példája az adóvégrehajtás, amelyet az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról szóló 2017. évi CLIII. törvény szabályoz.

– A közvetlen végrehajtásra csak nagyon szűk körben van lehetőség, ugyanis az ilyen végrehajtást olyan szervek végzik, amelyek nem minősülnek sem bírósági, sem közigazgatási szervnek. Ennek során törvényi felhatalmazás alapján a követelést az adóst megillető pénzösszegből, tipikusan a munkabéréből hajtják be. A munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény felhatalmazása folytán a munkáltató a követelése realizálása során a végrehajtást maga, közvetlenül foganatosítja. Az Mt. 161. § (2) bekezdés a) és b) pontjai tartoznak ide, amelyek alapján a munkáltató követelését a munkabérből levonhatja a munkavállaló hozzájárulása alapján a levonásmentes munkabérrészig, vagy akkor, ha a követelése előlegnyújtásból ered.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2021. 4351. I. Az eljárás elhúzódása miatt előterjesztett kifogás tárgyában született határozat rendelkező részében foglalt felhívás eljárásjogi intézkedés, ezért kívül esik a Vht. alkalmazási körén, bírósági végrehajtás útján kikényszeríthető döntést nem tartalmaz. Nem minősül sem végrehajtható okiratnak, sem végrehajtandó határozatnak, bírósági végrehajtás elrendelése alapjául nem szolgálhat.

BDT2016. 3586. Ha a felszámoló a kifogásnak helyt adó jogerős bírói végzésnek nem tesz eleget, a határozat kikényszerítése nem a Vht. szerinti bírósági végrehajtás útján, hanem a Csődtv. 51. § (5) bekezdése szerinti eljárásban történhet meg.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről 161. § (2) bekezdés a)–b) pont

2. § A munkabérre és egyéb járandóságra, valamint a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre vezetett végrehajtás foganatosítása esetén a bírósági végrehajtás szabályai irányadók akkor is, ha a pénzkövetelést közigazgatási végrehajtás vagy közvetlen végrehajtás útján hajtják be.

Bírósági végrehajtás szabályainak alkalmazása, ha a végrehajtás munkabérre, egyéb járandóságra, pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre folyik

Ha a pénzkövetelést közigazgatási végrehajtás vagy közvetlen végrehajtás útján hajtják be (lásd a Vht. 1. §-ának kommentárjánál írtakat), a munkabérre és egyéb járandóságra, valamint a pénzügyi intézménynél kezelt összegre vezetett végrehajtás foganatosítása során a bírósági végrehajtás szabályait kell alkalmazni. Fontos kiemelni, hogy itt nem arról van szó, hogy a közigazgatási vagy közvetlen végrehajtást foganatosító szervek bírósági végrehajtást folytatnának le, hanem arról, hogy ezen végrehajtási utakat szabályozó törvények nem szabályozzák részletesen a munkabérre, egyéb járandóságra, illetve a pénzügyi intézménynél kezelt összegre vezetett végrehajtás kérdését, csupán utalnak a Vht.-ban már rendezett előírások alkalmazására, amelyeket a jogalkotó kompatibilisnek tart az említett eljárásokkal, így ezekben is alkalmazni rendeli azokat.

Ennél érdekesebb a reláció az adóvégrehajtással, hiszen elvileg kétséget kizáró, hogy az adóvégrehajtás is közigazgatási végrehajtás, hiszen az adóhatóság folytatja le, amely pedig közigazgatási szerv. Ehhez képest az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról szóló 2017. évi CLIII. törvény részletes szabályokat tartalmaz a jövedelemletiltásra és a pénzügyi intézménynél kezelt összegekre vezetett végrehajtásra. Így hiába tűnik kógensnek a Vht. 2. §-a, az adóvégrehajtás körében a speciális szabály lerontja az általánosat (lex specialis derogat legi generali) jogelv folytán a Vht. szabályai csak az Avt. 41–42. §-ai által le nem fedett körben alkalmazhatók, és csak azon Vht.-szabályok, amelyek az Avt. 41–42. §-aival nem ellentétesek. Az adóhatósági végrehajtási gyakorlatban egyértelműen érvényesül ez az elv, bár nem problémamentes az értelmezés, hiszen ha a Vht. 2. §-át összevetjük az ingó- és ingatlan-végrehajtás vonatkozásában hasonló utalást tartalmazó Vht. 3. §-ával, akkor egyértelműen megállapítható, hogy a Vht. 2. §-ából hiányzik a „ha törvény másképpen nem rendelkezik” fordulat, ami viszont megvan a Vht. 3. §-ában. A kettő nyelvtani értelemben vett egybevetéséből viszont az kellene következzen, hogy a Vht. 2. §-a esetében a törvény sem térhet el a Vht. szabályaitól.

Megoldást jelenthetne, és egyértelműsíthetné a helyzetet, ha a Vht. 2. §-ának a szövegét akként pontosítanák, hogy adóvégrehajtás esetén lehetővé tenné a jogalkotó az eltérő rendelkezések alkalmazását, amelyek – ahogyan láttuk – léteznek, vannak.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

3. § Ha törvény másképpen nem rendelkezik, a bírósági végrehajtás szabályai irányadók a közigazgatási végrehajtás során foganatosított ingó- és ingatlan-végrehajtás esetén is.

Közigazgatási végrehajtásban alkalmazandó szabályok

A munkabérre és egyéb járandóságra, valamint a pénzügyi intézménynél kezelt összegre vezetett közigazgatási végrehajtásban alkalmazandó szabályokkal ellentétben, amelyet a Vht. 2. §-a ír elő, jelen rendelkezés a törvény általi eltérés lehetőségét tartalmazza, így e körben az adóvégrehajtás vonatkozásában sincs értelmezési nehézség. (Az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról szóló 2017. évi CLIII. törvény él is ezzel a lehetőséggel, bár ahogyan láthattuk, a munkabérre és egyéb járandóságra, valamint a pénzügyi intézménynél kezelt összegre vezetett adóvégrehajtás esetében a Vht. konkrét felhatalmazása nélkül is ugyanezt teszi.)

Fontos kiemelni, hogy közigazgatási végrehajtás során foganatosított ingó- és ingatlan-végrehajtás esetén a Vht. szabályaitól való eltérésről kizárólag törvény rendelkezhet, sem alacsonyabb szintű jogszabály, sem a végrehajtást kérő és az adós egybehangzó nyilatkozata nem teheti meg ezt. Ugyancsak fel kell hívni a figyelmet arra, hogy az e jogszabályhely tárgykörén (munkabér és pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg, valamint ingó- és ingatlan-végrehajtás) és a „ha törvény másképpen nem rendelkezik” fordulat meglétén, illetve hiányán túl további különbség is van a Vht. 2. §-ában és a 3. §-ában foglalt, a kódex szabályai alkalmazásának az előírása között, mégpedig: az ingó- és ingatlan-végrehajtás tekintetében a közvetlen végrehajtás során a Vht. 3. §-a nem adja meg ezt a felhívást.

Az ítélkezési gyakorlat lényeges megállapítása, hogy a közigazgatási végrehajtási eljárásban a végrehajtás megszüntetésére, korlátozására a bíróságnak nincs hatásköre, ilyen irányú eljárások a bíróság előtt nem is indíthatók. Abban is egységes a bírói gyakorlat, hogy amennyiben az adózó az ellene foganatosított adóvégrehajtási eljárást sérelmezi, jogvédelmet közvetlenül az illetékes adóhatóságtól kérhet, az adóvégrehajtásra vonatkozó különös és a közigazgatási eljárás általános szabályai szerinti eljárás keretében (BH1996. 481.). Időközben új jogszabályok születtek a jelzett eseti döntésekben hivatkozott jogszabályokhoz képest, de az e körben releváns rendelkezések nem változtak, így valamennyi eseti döntés tartalma ma is irányadó.

A BH2003. 461. számú eseti döntésében a Kúria elvi éllel deklarálja és megismétli az iméntieket. Ezen túlmenően megállapíthatja, hogy közigazgatási végrehajtási eljárás elrendelésére és foganatosítására a bíróság nem jogosult, mert a közigazgatási végrehajtási eljárás csak abban az esetben folyik bírósági végrehajtás útján a Vht. 4. § (1) bekezdése szerint, ha az ingóságot vagy az ingatlant az egyaránt folyó bírósági és közigazgatási végrehajtás során is lefoglalták. Ebben az esetben az elrendelt közigazgatási végrehajtás is bírósági végrehajtás útján folyik tovább a Vht. 4. § (2) bekezdésében foglaltak szerint.

Kapcsolódó joggyakorlat

KGD2004. 98. Közigazgatási végrehajtási eljárás elrendelésére és foganatosítására – eltérő rendelkezés hiányában – a bíróság nem jogosult.

BH2002. 402. II. Az adóhatóság határozatán alapuló végrehajtás megszüntetésére bírói úton nem kerülhet sor.

BH2000. 62. Társadalombiztosítási végrehajtási eljárás megszüntetése, illetve korlátozása nem tartozik bírói útra.

BH1995. 525. Bíróság előtt adó-végrehajtási eljárás megszüntetése, illetőleg korlátozása iránti per nem indítható.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

4. § (1) Ha ingóságot (követelést, jogot) vagy ingatlant bírósági és közigazgatási végrehajtás során egyaránt lefoglaltak, az eljárást bírósági végrehajtás útján, e törvény szerint kell tovább folytatni. Ha a közigazgatási végrehajtás során már közzétették az ingóság értékesítéséről szóló hirdetményt, az eljárást az értékesítést és a befolyt vételár közigazgatási eljárásban történő felosztását és kifizetését követően kell – sikeres értékesítés esetén a tartozás kiegyenlítését követően fennmaradó összegre – bírósági végrehajtás útján folytatni.

(2) Az (1) bekezdésben foglalt esetben, vagy ha a közigazgatási végrehajtást törvény rendelkezése alapján bírósági végrehajtó foganatosítja, a végrehajtás a közigazgatási végrehajtás alapjául szolgáló végrehajtható okirat alapján folytatódik. Ha a közigazgatási végrehajtást bírósági végrehajtás útján kell folytatni, a követelés jogosultjára e törvénynek a végrehajtást kérőre vonatkozó szabályait kell megfelelően alkalmazni, a követelés jogosultját azonban a közigazgatási végrehajtásra irányadó szabályok szerinti jogok is megilletik.

(3) Az (1) bekezdésben foglalt esetben, ha a közigazgatási végrehajtás bűnügyi követelés behajtására irányul, a végrehajtás során az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról szóló törvény eltérő rendelkezéseit is alkalmazni kell.

Bírósági és közigazgatási végrehajtás találkozása

A gyakorlatban sokszor előfordul, hogy több végrehajtási eljárás van folyamatban az adóssal szemben. Ha mindegyik a bírósági végrehajtás keretébe tartozik, a probléma rendezése egyszerűbb, és egyáltalán nem igényli a Vht. bevezető rendelkezései közötti szabályozást. Más a helyzet, ha a követelés fedezetéül szolgáló vagyontárgyat az adóvégrehajtó és a bírósági végrehajtó egyaránt lefoglalja, amire sor kerülhet tipikusan akkor, ha ugyanazon adós ellen bírósági végrehajtás és közigazgatási végrehajtás is folyamatban van. Tekintettel arra, hogy a Vht. útján zajlik elsődlegesen az egyedi vagyoni végrehajtás, a Vht. 4. § (1) bekezdése a közigazgatási végrehajtást áttereli a jogalkotó a Vht. szerinti folyó eljáráshoz. A Vht. ugyanis megfelelő garanciarendszert nyújt a végrehajtással érintett jogosult és adós számára is, így konkrét érdeksérelemmel ez az „átterelés” nem jár, viszont adekvátan rendezi a felmerülő problémát. A speciális esetek tárgyalása előtt három alapvetést fontos tenni:

– Minőségileg, dogmatikailag és a gyakorlatban is egészen más jellegű ez a szabály, mint a Vht. 2–3. §-aiban leírtak. Utóbbiak ugyanis a Vht.-t rendelik alkalmazni a megjelölt körre a közigazgatási végrehajtás során. A Vht. 4. §-a esetében azonban a lefoglalt vagyontárgy vonatkozásában nem a Vht. szabályai szerint folytatódó közigazgatási végrehajtásról (közigazgatási végrehajtási eljárásól) van szó, hanem csupán arról, hogy az adott vagyontárgyra nézve folytatódik tovább a végrehajtás a bírósági végrehajtás keretében.

– Kiterjesztő értelmezési lehetőség híján csak a bírósági és közigazgatási végrehajtás során egyaránt lefoglalt ingó és ingatlan vagyontárgy vonatkozásában folytatódik tovább bírósági végrehajtás keretében az eljárás, azaz egyéb végrehajtási tárgy esetében (például az adós munkabérére vezetett végrehajtás vonatkozásában), továbbra is a közigazgatási végrehajtás keretében kell eljárnia az adott ügyben eljáró végrehajtónak.

– Ha a közigazgatási végrehajtást a bírósági végrehajtó foganatosítja (tovább), akkor nem kell a Vht. szerinti végrehajtható okiratot kiállítani, hanem a végrehajtás a közigazgatási végrehajtás alapjául szolgáló végrehajtható okirat alapján folytatódik.

Amennyiben a közigazgatási szerv végrehajtója észleli, hogy a vagyontárgyat a bírósági végrehajtó is lefoglalta, a bírósági végrehajtó foglalási jegyzőkönyvének a beszerzése után a saját végrehajtási ügyének iratait megküldi az eljáró bírósági végrehajtónak. Ha pedig a bírósági végrehajtó észleli a közigazgatási végrehajtási eljárásban történt foglalást, akkor a közigazgatási szerv eljáró végrehajtójától átkéri az iratokat a végrehajtás folytatása céljából. A bírósági végrehajtó észlelése történhet a felek értesítése alapján is, elsősorban az adós által. A két végrehajtó együttes cselekményei, illetve a bírósági végrehajtó későbbi foglalása biztosítják a követelések együttes behajtását. A szakzsargon ugyanazon vagyontárgy bírósági végrehajtó általi későbbi foglalását utófoglalásnak nevezi. Ezt konkrétan semmilyen jogszabály nem nevesíti, de nem is tiltja, ezért egyfelől nem ütközik jogszabályba, másfelől pedig sok esetben célszerű, ugyanis például ingatlan lefoglalása esetén a végrehajtási jog ingatlan-nyilvántartási bejegyzése a kérelemben megjelölt végrehajtást kérő javára és meghatározott követelés erejéig történik. Az adott követelésnek a megszűnése nyomán a végrehajtási jogról szóló bejegyzést törlik az ingatlan-nyilvántartásból, így a másik végrehajtás alapjául szolgáló követelésnek már nem szolgálhatna fedezetül az ingatlan, azt az adós adott esetben jóhiszemű vevő részére tehermentesen értékesíthetné (az utófoglalás hiányában).

Különleges eset és a főszabály alóli kivételt jelent, ha a közigazgatási végrehajtás során már közzétették az ingóság értékesítéséről szóló hirdetményt. Ilyenkor az eljárást csak az értékesítést, majd a befolyt vételár közigazgatási eljárásban történő felosztását és kifizetését követően kell bírósági végrehajtás útján folytatni, sikeres értékesítés esetén értelemszerűen a tartozás kiegyenlítését követően fennmaradó összegre nézve. Ennek indoka egyrészt az, hogy az elektronikus árverések és pályázati értékesítések közigazgatási szervnél felmerült jelentős költségei visszatérülésének a lehetősége biztosított legyen, és azon jogpolitikai cél teljesülése, hogy az adóvégrehajtási ügy sikeres árveréssel fejeződjék be. Értelemszerűen ez a szabály jelentősen átalakítja a Vht. 165. §-ában foglalt kielégítési sorrendet, preferálva e körben a közigazgatási végrehajtás jogosultját.

Ha a közigazgatási végrehajtást bírósági végrehajtás útján kell folytatni, a követelés jogosultjára a Vht.-nak a végrehajtást kérőre vonatkozó szabályait kell megfelelően alkalmazni, a követelés jogosultját azonban a közigazgatási végrehajtásra irányadó szabályok szerinti jogok is megilletik. Ezáltal nem vesznek el a közigazgatási eljárás végrehajtást kérője számára a közigazgatási eljárásban biztosított többletjogok.

A végrehajtói gyakorlat szempontjából fontos, hogy a Vüsz. 8. § (2) bekezdése szerint az önálló bírósági végrehajtók által intézett közigazgatási végrehajtási ügyek iratait a vh-lajstromba nem kell bevezetni, arról az önálló bírósági végrehajtók vezetnek nyilvántartást. Amíg a Vüsz. 17. § (1) bekezdése szerint a végrehajtási ügy a végrehajtható okirattal a végrehajtóhoz érkezett ügy, amelyben a végrehajtás foganatosítása a Vht. szerint a bírósági végrehajtó hatáskörébe tartozik, addig a Vht. 4. §-ában foglalt esetekben a közigazgatási szerv végrehajtási iratainak megküldésével érkezik az ügy a végrehajtóhoz ügyvitelileg is. A végrehajtónak egyébként a végrehajtási ügy típusaként kell feltüntetnie a nyilvántartásban, ha adóbehajtási ügyet, közigazgatási végrehajtási ügyet vagy más, a hatáskörébe tartozó végrehajtási ügyet regisztrált. Egyebekben a Vüsz. 46/C. § (4) bekezdése szerint az adóbehajtási ügy és közigazgatási végrehajtási ügy, vagyis a Vht. 4. §-a szerint érkezett ügy, iratainak az őrzésére a bírósági végrehajtási ügy iratainak az őrzésére vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni.

Új és fontos előírás, hogy a Vht. 4. § (1) bekezdésében foglalt esetben, ha a közigazgatási végrehajtás bűnügyi követelés behajtására irányul, a végrehajtás során az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról szóló törvény eltérő rendelkezéseit is alkalmazni kell.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

1/2002. (I. 17.) IM rendelet a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről

4/A. § Ha a zálogkötelezettel szemben a zálogtárgyra is kiterjedő bírósági végrehajtás folyik, a zálogjogosult kielégítési jogát – a zálogtárgy lefoglalásától kezdődően – a bírósági végrehajtáson kívül nem gyakorolhatja, kielégítést kizárólag bírósági végrehajtás útján kereshet.

Zálogjogosult kielégítése

A Ptk. lehetőséget ad a zálogjogosult részére, hogy zálogjogát bírósági végrehajtáson kívül érvényesítse. Ennek a jogosultságnak végrehajtási jogi korlátja áll fenn abban az esetben, ha a zálogkötelezettel szemben a zálogtárgyra is kiterjedő bírósági végrehajtás folyik, és abban a zálogtárgyat lefoglalják. Ilyenkor a lefoglalástól kezdődően a bírósági végrehajtáson kívül nem gyakorolhatja a zálogjogosult a kielégítési jogát, azaz kielégítést kizárólag bírósági végrehajtás útján kereshet.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2020. 4220. Ha a zálogjogosult javára a zálogkötelezettség teljesítése iránt végrehajtási záradékkal végrehajtási eljárás indult, a zálogjogosult nem terjeszthet elő alappal ugyanazon zálogkötelezettség teljesítésére, zálogtárgyból való kielégítés tűrésére irányuló keresetet, mert az kétszeres végrehajtást eredményezne.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 5:126–5:130. §

A végrehajtási kényszer alkalmazása

5. § (1) A bírósági végrehajtás során állami kényszerrel is el kell érni, hogy a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett (a továbbiakban: adós) teljesítse a kötelezettségét.

(2) Az állami kényszer – e törvény keretei között – elsősorban az adós vagyoni jogait korlátozhatja, kivételesen az adós személyiségi jogait is érintheti.

(3) Az adós személye elleni kényszercselekményt – a bíróság, illetőleg a bírósági végrehajtó (a továbbiakban: végrehajtó) intézkedése alapján – a rendőrség végzi el. A rendőrség jogosult és köteles mindazokat a kényszerítő intézkedéseket megtenni és kényszerítő eszközöket alkalmazni, amelyek a rendőrségről szóló jogszabályok szerint megtehetők, illetőleg alkalmazhatók, és az adott esetben a végrehajtás eredményes befejezéséhez szükségesek.

(4) A bírósági végrehajtó által foganatosított eljárás során az adós (kötelezett) és az eljárásban részt vevő más személy a végrehajtó felszólítására köteles a személyazonosságát okirattal igazolni. Ha a bemutatott okirat a személyazonosság igazolására nem alkalmas, a végrehajtó felhívja az érintettet megfelelő okirat bemutatására; ha ez az okirat sem megfelelő, vagy annak alapján is kétséges a személyazonosság, illetve a személyazonosság igazolását megtagadják, a végrehajtó intézkedhet a személyazonosságnak a rendőrség közreműködésével történő megállapítása iránt. A végrehajtó a személyazonosság megállapítására irányuló eljárási cselekményt és annak eredményét feltünteti a jegyzőkönyvben.

1. A kényszer lehetősége a végrehajtási eljárásban

A Vht. 5. § (1) bekezdése némi átfogalmazással akár a bírósági végrehajtás normatív fogalmát is adhatná, hiszen az egyik legfontosabb fogalmi ismérvét rögzíti annak kimondásával, hogy a bírósági végrehajtás során állami kényszerrel is el kell érni, hogy a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett személy teljesítse a kötelezettségét. A továbbiakban a kötelezettet a törvény adósnak nevezi.

A kényszer alapja a végrehajtás szükségszerűsége felfedezése alapjául szolgáló társadalmi igény, a saját tulajdont képező vagyoni viszonyok kialakulása. Ehhez sem jogi, sem tudományos gondolkodásmódra, sem bármilyen absztrakciós szintre sem volt szükség: a kiindulópont az volt, ha valaki szeretné visszakapni vagy megkapni azt a pénzt vagy bármilyen egyéb vagyoni, illetve funkcionális értékkel rendelkező dolgot, ami az övé, és amit másik személy jogalap nélkül tart magánál, vagy amit egyéb okból neki ítéltek, és ez nem történik meg, akkor szükség van egy olyan mechanizmusra, ami ezt akár kényszer alkalmazásával is biztosítja a nem teljesítővel szemben.

Figyelemmel arra, hogy a kényszer szükségképpen érinti az adós Alaptörvényben (illetve korábban Alkotmányban) biztosított jogait, ezt a kollíziót az Alkotmánybíróságnak fel kellett oldania. Ez a feloldás a 46/1991. (IX. 10.) AB határozatban történt meg, melyben az Alkotmánybíróság deklarálta, hogy a bírósági határozatok tiszteletben tartása, a jogerős bírósági döntések teljesítése – akár jogszerű kényszerítés árán is – a jogállamisággal kapcsolatos alkotmányos értékekhez tartozik. Ha ugyanis a végrehajtási rendszer gyenge és könnyen kijátszható, ez óhatatlanul a bírósági határozatok lebecsüléséhez, jogbizonytalansághoz, a jogtudat romlásához, a jogállamiság sérelméhez vezet. Az ilyen veszély leküzdése nyilvánvalóan mind állampolgári, társadalmi, mind pedig állami szempontból alkotmányos érdek. Az alkotmányos rend védelme a végrehajtási eljárás e fázisában éppen a jogszerű kényszerintézkedések hatékony alkalmazásával érvényesül. Egy fontos, elméleti és gyakorlati szinten a kényszert legalizáló további megállapítás: a végrehajtási eljárásban már nem a mindenkit megillető alkotmányos személyi jogokat kell elvont módon védeni, hanem az „ártatlanságában” a megelőző eljárás során megcáfolt jogsértővel szemben kell konkrét törvényes kényszerítő eszközöket alkalmazni.

Többen sérelmezték, hogy a kényszer szükségességének kritériuma nem szerepel a Vht. 5. § (1) bekezdésében. Ez azonban nem jogalkotói mulasztás, és legfőképpen nem lehet úgy értelmezni, hogy szükségtelen kényszert biztosítana a Vht. Alkalmazása esetén a kényszer, illetve annak bármilyen formája szükségképpen érinti valamelyik, az Alaptörvényben biztosított jogot. Tipikusan a tulajdonhoz való jogot, de a végrehajtó helyszíni eljárása érinti a magán-, családi élet és otthon tiszteletben tartását, illetve az egyes konkrét végrehajtások egyéb alkotmányos jogokat is érinthetnek (például a lakhatás joga). Azonban valamennyi magyar jogszabályt, így a Vht.-t is, az Alaptörvénnyel összhangban kell értelmezni, az Alaptörvény konkrét rendelkezéseit pedig egyértelműen figyelembe kell venni a jogszabályok alkalmazása során. Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése kimondja, hogy alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. A Vht. 5. § (1) bekezdése esetében a más alapvető jog érvényesülése a végrehajtást kérő joga az állam kompetens szervei által jogosnak minősített követeléséhez. Az Alaptörvény hivatkozott rendelkezése tartalmazza a szükségesség kritériumát, így az megismételhető lehetne a fontosságára figyelemmel a Vht.-ban, de konkrét kimondása nélkül is irányadó a kényszer vonatkozásában.

2. A vagyoni jogokat érintő kényszer preferenciája

A Vht. 5. § (2) bekezdése szerint a kényszer elsősorban az adós vagyoni jogait korlátozhatja, és csak kivételesen érintheti a személyiségi jogait is. A kényszer fajtái közötti preferencia tehát normatív jelleget ölt, egyébként a szükségesség elvének is megfelelően. A személyiségi jogokat érintő kényszer a vagyoni végrehajtás eredményességének és sikerességének a biztosítéka, nem helyettesíti a vagyon végrehajtás alá vonását. A személyiségi jogot érintő végrehajtást nem a végrehajtó, hanem a rendőrség foganatosítja a rá vonatkozó törvények alapján, melynek célja a vagyoni végrehajtás sikerének a biztosítása mellett éppen a végrehajtó védelme lehet. (Kivétel a gyermek átadása, amelyet a végrehajtó teljesít.) A Vht. nem a nyugat-európai jogrendszerek által korábban megszüntetett, és az Emberi Jogok Európai Egyezményében (kihirdetéséről lásd 1993. évi XXXI. törvény) tiltott adós személye elleni kényszer alkalmazásához nyúlik vissza akkor, amikor – kivételesen – megengedi az adós személyiségi jogait érintő kényszert. A személyiségi jogokat érintő kényszer a vagyoni végrehajtás eredményességének és sikerességének a biztosítéka (ahogy ezt már fentebb is említettük), és nem a helyettesítője, hanem – néhány esetben – kiegészítője a vagyon végrehajtás alá vonásának.

3. A rendőrség szerepe a kényszer realizálásában

Nagyon fontos, hatásköri és egyben garanciális előírás, hogy az adós személye elleni kényszercselekményt nem a végrehajtó, hanem a bíróság, illetőleg – a bírósági végrehajtó intézkedése alapján – a rendőrség végzi el. Ebből az is következik, hogy a végrehajtást kérő nem jogosult közvetlenül a rendőrséghez fordulni a végrehajtás foganatosításában való segítség érdekében. Kiemelendő e körben, hogy a rendőr végrehajtási cselekményeket nem végezhet, a végrehajtót kizárólagosan megillető kényszercselekményt nem foganatosíthat, rakodási, szállítási munkában nem vehet részt. A rendőri kényszerintézkedések a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény szerinti formában és mértékben gyakorolhatóak, ahhoz képest specifikum viszont, hogy a végrehajtás eredményességének a biztosítása mint cél, az intézkedése során köti az igénybe vett rendőrt, tehát a kényszerintézkedések kizárólag a konkrét célhoz vezető eszközként gyakorolhatók. A rendőrség szolgálati szabályzatáról szóló 30/2011. (IX. 22.) BM rendelet 37. § (2) bekezdése szerint a rendőrt az erre irányuló kérelem alapján az illetékes rendőrkapitányság vezetője rendeli ki, sürgős esetben a végrehajtási cselekményt foganatosító szóbeli kérésére is. A rendőr a végrehajtás helyszínén a közreműködést kérő intézkedése alapján működik közre. Sürgős kirendelés esetén a rendőrkapitányság vezetője legalább két járőrt vezényel ki, amelyek vezetőjét a parancsnoki állományból jelöli ki.

4. A személyazonosság igazolása a végrehajtási eljárás során

Jól érzékelhető az egész végrehajtást átható fokozatosság elve, amelyet részletesebben a Vht. 7. §-ának a kommentárja során ismertetünk, azon előírás teljesítéséhez vezető végrehajtói lehetőségek között, mely szerint a bírósági végrehajtó által foganatosított eljárás során az adós (kötelezett) és az eljárásban részt vevő más személy a végrehajtó felszólítására köteles a személyazonosságát okirattal igazolni. Első lépésként a végrehajtó felhívja az érintettet a személyazonosságát igazoló okirat bemutatására. Ha a bemutatott okirat a személyazonosság igazolására nem alkalmas, a második lépésként a végrehajtó felhívja őt a megfelelő okirat bemutatására. Amennyiben az ezt követően bemutatott okirat sem megfelelő, vagy annak alapján is kétség merül fel a személyazonosságot illetően, illetve a személyazonosság igazolását megtagadják, a végrehajtó csak harmadik lépésként intézkedhet a személyazonosságnak a rendőrség közreműködésével történő megállapítása iránt. Fontos kiemelni, hogy nemcsak a személyi igazolvány lehet alkalmas a személyazonosság megállapítására, hanem a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 29. § (1) bekezdése alapján minden olyan hatósági igazolvány elfogadható, amely tartalmazza a személyazonosításhoz szükséges adatokat. Tipikusan a jogosítvány és az útlevél tartozik e körbe.

Kapcsolódó jogi szabályozás

Magyarország Alaptörvénye

1994. évi XXXIV. törvény a rendőrségről

30/2011. (IX. 22.) BM rendelet a rendőrségi szolgálati szabályzatról 37. § (2) bekezdés

6. §

Hatályon kívül helyezte: 2009. évi LXXXV. törvény 65. § (4) bekezdés b) pont. Hatálytalan: 2009. november 1-jétől.

7. § (1) A bírósági végrehajtás során a pénzkövetelést elsősorban a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt, az adós rendelkezése alatt álló összegből, az adós munkabéréből, illetményéből, munkadíjából, a munkaviszonyon, közfoglalkoztatási jogviszonyon, munkaviszony jellegű szövetkezeti jogviszonyon, közszolgálati, kormányzati szolgálati és közalkalmazotti jogviszonyon, adó- és vámhatósági szolgálati jogviszonyon, szolgálati viszonyon, rendvédelmi igazgatási szolgálati jogviszonyon, honvédelmi alkalmazotti jogviszonyon, társadalombiztosítási jogviszonyon alapuló járandóságából, valamint a munkából eredő egyéb rendszeres, időszakonként visszatérően kapott díjazásából, juttatásából, követeléséből (a továbbiakban együtt: munkabéréből) kell behajtani.

(2) Ha előre látható, hogy a követelést a munkabérre, illetőleg a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre vezetett végrehajtással nem lehet viszonylag rövidebb időn belül behajtani, az adós bármilyen lefoglalható vagyontárgya végrehajtás alá vonható. A lefoglalt ingatlant azonban csak akkor lehet értékesíteni, ha a követelés az adós egyéb vagyontárgyaiból nincs teljesen fedezve, vagy csak aránytalanul hosszú idő múlva elégíthető ki. Ha az adóssal szemben indított végrehajtás során behajtandó tőkekövetelés – több követelés esetén az összes tőkekövetelés – összege nem haladja meg az 500 ezer Ft-ot vagy pedig nem haladja meg az 1 millió Ft-ot és egyéb követelés biztosítására zálogjog is be van jegyezve az adós lakóingatlanára, az adós lakóingatlanára – az egyéb feltételek fennállása esetén – árverés akkor tűzhető ki és a lakóingatlan becsértéke akkor állapítható meg, ha az adós az 52/B. § szerinti részletfizetést nem teljesítette.

(3) E törvény alkalmazásában pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg:

a) a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról szóló törvény szerinti fizetési számla szerződés alapján nyitott fizetési számlán szereplő összeg, valamint a betétszerződés és a takarékbetét-szerződés alapján, vagy egyéb szerződés alapján a hitelintézetnél elhelyezett, az adós rendelkezése alatt álló összeg, ha azt a hitelintézet a bankszámla szerződés szabályainak megfelelően kezeli,

b) a betétszerződés és takarékbetét-szerződés alapján takarékbetétkönyv, egyéb betéti okirat ellenében a hitelintézetnél elhelyezett, az adós rendelkezése alatt álló összeg; továbbá egyéb szerződés alapján az adós részére a hitelintézet által visszafizetendő, az adós rendelkezése alatt álló pénzösszeg.

(4) A bírósági végrehajtás során a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre irányadó szabályokat kell alkalmazni a tőkepiacról szóló törvény szerinti ügyfélszámlán nyilvántartott, az adós rendelkezése alatt álló összegre is.

(5) A bíróság és a végrehajtó a végrehajtási eljárás során szükség esetén megkeresi az adóhatóságot a hozzá bejelentett pénzforgalmi számlaszámok közlése végett, továbbá a pénzforgalmi szolgáltatókat az adós náluk kezelt pénzösszegeinek végrehajtás alá vonásához szükséges adatok (számlaszám) közlése végett.

(6) A Magyar Bírósági Végrehajtói Kar (a továbbiakban: Kar) az (5) bekezdésnek megfelelően keresi meg a pénzforgalmi szolgáltatókat akkor, ha a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról szóló, 2014. május 15-i 655/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: 655/2014/EU rendelet) 14. cikke szerinti információs hatóságként jár el.

1. A fokozatosság elve

A Vht. 7. § (1) és (2) bekezdésében foglalt szabályok jelentősége túlmutat a tételes jogi tartalmukon, hiszen a végrehajtási eljárás egyik legjelentősebb alapelvének, a fokozatosság elvének a legfontosabb normatív megnyilvánulását jelentik. Így ezen szakaszok kommentálása során elsőként röviden a fokozatosság elvéről kell néhány szót szólni jogelméleti szempontból.

A végrehajtási jog művelésének, alkotásának és alkalmazásának legnagyobb nehézsége és egyben szépsége abban rejlik, hogy a végrehajtási eljárást teljes egészében végigkíséri jól elkülöníthető két pólus, a végrehajtást kérő és az adós szükségszerű érdekellentéte. Az ezek közti észszerű mértékű egyensúly megtalálása mindig nehéz jogalkotói feladat, annyi biztosan megállapítható kiindulópontként, hogy a végrehajtási jogban a végrehajtást kérő rendelkezési elvének az érvényesülését, valamint az adós védelmét egymáshoz viszonyított megfelelő arányú szabályokkal kell biztosítani. A Vht. 8. §-ában szereplő főszabály szerint a végrehajtást kérő rendelkezésétől függ, hogy az adós milyen jellegű vagyontárgyából kívánja követelésének a végrehajtását. (Erről részletesebben lásd a Vht. 8. §-ának a kommentárját.) A végrehajtást kérő rendelkezési jogának a korrekciójára szolgál a fokozatosság elve, amely rendeltetését tekintve adósvédő korrekciós intézménynek tekinthető, meghatározva a sorrendet az adós egyes vagyontárgyai és jövedelmei között. Ez a sorrend pedig az alábbi:

– a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt, az adós rendelkezése alatt álló összeg;

– az adós munkabére, illetménye, munkadíja, a munkaviszonyon, közfoglalkoztatási jogviszonyon, munkaviszony jellegű szövetkezeti jogviszonyon, közszolgálati, kormányzati szolgálati és közalkalmazotti jogviszonyon, szolgálati viszonyon, rendvédelmi igazgatási szolgálati jogviszonyon, honvédelmi alkalmazotti jogviszonyon, társadalombiztosítási jogviszonyon alapuló járandósága, valamint a munkából eredő egyéb rendszeres, időszakonként visszatérően kapott díjazása, juttatása;

– ingó vagyontárgyak;

– ingatlanok.

Utóbbi kettő kérdéseit és egymáshoz való, a különböző végrehajtási fázisokra vonatkoztatott tartalmi és időbeli relációit a Vht. 7. § (2) bekezdése során tárgyaljuk, itt az általános sorrend került ismertetésre.

A Vht. 7. § (1) bekezdés a 7. § (2) bekezdéssel szemben alkot elsődlegességet, tehát a pénzforgalmi szoláltatónál kezelt összegek, és a munkabér jellegű juttatások egyértelműen megelőzik az ingó és az ingatlan vagyonra vezetett végrehajtást. Nyelvtanilag és a gyakorlat szerint is a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg és a különböző rendszeres jövedelmek között szintén fellelhető egy hierarchikus sorrend, az előbbiek kronológiai preferálásával. A pénzkövetelést tehát elsősorban pénzforgalmi szolgáltatóknál kezelt összegből kell behajtani, és ha nincs ilyen, az adós közvetlen rendelkezése alatt álló összeg, akkor munkabéréből, valamint a Vht. 7. § (1) bekezdése által részletezett járandóságokból. Ha az adósnak van pénzforgalmi szolgáltatóknál kezelt pénze, és rendelkezik munkabér jellegű járandósággal is, akkor a Vht. 7. § (1) bekezdésének a főszabálya szerint először a pénzforgalmi szolgáltatónál elhelyezett összeg, majd a munkabér jellegű járandóság kerül végrehajtás alá. A nyelvtani megfogalmazás a Vht. 7. § (1) bekezdése és a 7. § (2) bekezdése közötti relációval ellentétben nem teljesen egyértelmű, azonban egy időbeli rendezést szabályozó norma esetében jelentősége van annak, hogy melyik kitétel van elsőként említve. A végrehajtási gyakorlatban is elsősorban ez érvényesül.

2. Az ingó és az ingatlan vagyon végrehajtás alá vonásának lehetősége

Ha előre látható, hogy a követelést a munkabérre, illetőleg a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre vezetett végrehajtással nem lehet viszonylag rövidebb időn belül behajtani, az adós bármilyen lefoglalható vagyontárgya végrehajtás alá vonható. Ez tipikusan az ingó és az ingatlan vagyont jelenti. Az „előre látható” és a „viszonylag rövid” idő törvényi megfogalmazása nyitott törvényi tényállás, amelyet a végrehajtónak, illetve kifogás esetén a bíróságnak kell tartalommal megtöltenie. Ennek során mindkét kategória esetében az adott ügy összes konkrét körülménye, és az észszerűség szolgálhat segítségül. Ezáltal a megjelölt vonatkozásokban a végrehajtás foganatosítása során a végrehajtó köteles az arányosság és a fokozatosság követelményét érvényesíteni, ami helyenként nehéz, hiszen a fentiek szerint nem állnak rendelkezésére konkrét normatív támpontok. A végrehajtó elmarasztalható, ha nem tartja be az arányosság követelményét, de elmarasztalható akkor is, ha az arányosság követelményét szem előtt tartja ugyan, ám ez a végrehajtási eljárás elhúzódásához vezet. A gyakorlatból egy eset:

– Veszprém Megyei Bíróság P. 21.737/2003/55. számú (elsőfokú) határozata: amennyiben a végrehajtó az arányosság követelményét megsérti, és ez a bírósági eljárásban bebizonyosodik, a vele szemben támasztott kártérítési igény megalapozott.

– Győri Ítélőtábla Pf. 20.350/2006/17. számú (másodfokú) határozata: a végrehajtó nem sértette meg az arányosság követelményét, amikor az adós nyugellátására vezetett végrehajtás mellett az ingatlan árverésével kapcsolatban is eljárt, hiszen a követelés az adós egyéb vagyontárgyaiból nem volt teljesen fedezve, így csak aránytalanul hosszú idő múlva lett volna kielégíthető a végrehajtást kérő követelése.

A lefoglalás időpontja tekintetében tehát nincs különbség az ingó- és az ingatlanfoglalás között, az értékesítés tekintetében viszont igen: a lefoglalt ingatlant csak akkor lehet értékesíteni, ha a követelés az adós egyéb vagyontárgyaiból nincs teljesen fedezve, vagy csak aránytalanul hosszú idő múlva elégíthető ki. Fontos megjegyezni, hogy a szakirodalomban ez csak többségi, és nem kizárólagos álláspont. Van ugyanakkor olyan álláspont is, hogy ingatlant lefoglalni és végrehajtani a tartozás fejében csak akkor lehet, ha a követelés az adós egyéb vagyontárgyaiból nincs fedezve, vagy csak aránytalanul hosszú idő múlva elégíthető ki, tehát elsődlegesként az adós munkabérére stb., másodlagosan az adós bárhol fellelhető egyéb ingó vagyonára, és csak végső soron vezethető az ingatlanára végrehajtás. (Mezey Katalin: Gondolatok az új bírósági végrehajtási törvényről. Ügyvédek Lapja, 1994/3. sz., 3–9. o.) Megítélésünk szerint, ha a Vht. 7. § (2) bekezdése csak ebből a mondatból állna: ha előre látható, hogy a követelést a munkabérre, illetőleg a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre vezetett végrehajtással nem lehet viszonylag rövidebb időn belül behajtani, az adós bármilyen lefoglalható vagyontárgya végrehajtás alá vonható, akkor nyelvtani értelmezéssel lehetne az iménti álláspont szerint az adott szabályt értelmezni, hiszen a „végrehajtás alá vonás” nincs definiálva a Vht.-ban, márpedig nemcsak az értékesítés, hanem a foglalás is a végrehajtás körébe vonja be az ingatlant, így értelmezhető végrehajtás alá vonásnak. A Vht. 7. § (2) bekezdése azonban akként rendelkezik, hogy a lefoglalt ingatlant azonban csak akkor lehet értékesíteni, ha a követelés az adós egyéb vagyontárgyaiból nincs teljesen fedezve, vagy csak aránytalanul hosszú idő múlva elégíthető ki. A kettőt egybevetve, álláspontunk és a végrehajtói gyakorlat szerint is ingatlan foglalásának csak annyi az előfeltétele, hogy előre látható a viszonylag rövid időn belüli behajthatatlanság, vagyis az egyéb vagyon ismeretében, ha abból nyilvánvalóan nem lehet behajtani, le lehet foglalni az ingatlant, akár az egyéb tárgyra vezetett végrehajtási cselekményekkel egyidejűleg is. Ha nem ezt az értelmezést tennénk magunkévá, értelmetlenné válna ugyanis e tekintetben a Vht. 7. § (2) bekezdés második mondatában tett utalás az értékesítésre, illetve, ha a jogalkotó a foglalást is ebbe a körbe akarta volna vonni, akkor az értékesítés mellé ebbe a mondatba beilleszthette volna a foglalást is.

Összeghatártól függően lakóingatlanra vonatkozó árverés esetében a fokozatosság elve további normatív korlátot generál: ugyanis, ha az adóssal szemben indított végrehajtás során behajtandó tőkekövetelés (illetve több követelés esetén az összes tőkekövetelés) összege nem haladja meg az 500 ezer Ft-ot, vagy nem haladja meg az 1 millió Ft-ot és egyéb követelés biztosítására zálogjog is be van jegyezve az adós lakóingatlanára, – akkor további feltételek fennállása esetén is – árverés akkor tűzhető ki, és a lakóingatlan becsértéke akkor állapítható meg, ha az adós a Vht. 52/B. §-a szerinti részletfizetést nem teljesítette. Kell tehát adni előzőleg egy további részletfizetési lehetőséget az adósnak, amelynek módja: a végrehajtó jogi személy és jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet végrehajtást kérő esetében a részletfizetést legfeljebb egy évre, természetes személy esetében pedig legfeljebb hat hónapra állapítja meg.

A részletfizetés feltételei:

– ahogyan arra utalás történt, az adóssal szembeni 500 ezer Ft-ot meg nem haladó összegű pénzkövetelés behajtására indult végrehajtási eljárás vagy 1 millió Ft-ot meg nem haladó összegű pénzkövetelés behajtására indult végrehajtási eljárás, és ez utóbbi esetben más követelés biztosítására vonatkozó zálogjogjog bejegyzése az adós lakóingatlanán (ingatlan-nyilvántartásban), és mindkét esetben a követelés behajtása érdekében az adós lakóingatlanának az árverezésére lenne szükség; továbbá

– a végrehajtó megtette az intézkedéseket az adós pénzügyi intézménynél kezelt összegeinek, munkabérének, ingóságainak végrehajtás alá vonása iránt, de azok eredményeként a tartozás teljes összegét nem sikerült behajtani; és

– a Vht. 52/A. §-a alapján még nem került sor korábban részletfizetés engedélyezésére.

Miután ezt a típusú részletfizetést a fokozatosság kógens elve generálja, a részletfizetés engedélyezéséhez a végrehajtást kérő beleegyezésére nincs szükség, a végrehajtó kötelezettsége az ő vonatkozásában annyi, hogy a részletfizetés megállapításáról szóló jegyzőkönyvet részére is kézbesítse.

3. A pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg

A Vht. 7. § (3) bekezdése a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg fogalmát definiálja, konkrét és más jogszabályokban foglalt tartalomra való utalással egyaránt. Az egyes konkrét, idetartozó, pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegek fajtájának a tárgyalása előtt a pénzforgalmi szolgáltató fogalmát kell definiálni a 2009. évi LXXXV. törvény 2. § 22. pontja alapján: az a hitelintézet, elektronikuspénz-kibocsátó intézmény, Posta Elszámoló Központot működtető intézmény, pénzforgalmi intézmény, Magyar Nemzeti Bank és kincstár, amely pénzforgalmi szolgáltatási tevékenységet végez.

A pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg körének meghatározása vonatkozásában az alábbiakat fontos kiemelni:

Elsőként a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról szóló törvény szerinti fizetésiszámla-szerződés alapján nyitott fizetési számlán szereplő összeg tartozik ide, valamint a betétszerződés és a takarékbetét-szerződés alapján, vagy egyéb szerződés alapján a hitelintézetnél elhelyezett, az adós rendelkezése alatt álló összeg, ha azt a hitelintézet a bankszámlaszerződés szabályainak megfelelően kezeli. A definícióban szereplő egyes fogalmak tisztására az alábbiakban kerül sor:

Fontos tisztázni a fizetésiszámla-szerződés, illetve a bankszámlaszerződés kategóriáját és legalapvetőbb jellemvonásait, hiszen – ahogyan azt láthattuk – az e szerződések alapján történő banki elhelyezés esetén beszélhetünk pénzintézetnél elhelyezett összeg végrehajtás alá vonásáról. A két kategória közötti fogalmi kontraszt legfeljebb látszólagos, hiszen a Ptk. fizetési számla néven szabályozza az 1959-es Ptk.-ban bankszámlának nevezett szerződést. Ennek oka az uniós jogharmonizációban jelölhető meg, ugyanis figyelemmel kellett lennie a jogalkotónak az azóta már hatályon kívül helyezett 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre, illetve az azt implementáló Pft.-re, továbbá a pénzforgalom lebonyolításáról szóló 18/2009. (VIII. 6.) MNB rendeletre (amelyet ugyancsak hatályon kívül helyezték már). A fizetésiszámla-szerződés szabályozásával a Ptk. célja az volt, hogy polgári jogi szabályokkal írja le azt a jogviszonyt, amelyet a közjogi szabályok inkább technikai és fogyasztóvédelmi oldalról közelítenek meg. Nem lehetett figyelmen kívül hagyni ugyanis azt a körülményt, hogy az említett pénzforgalmi törvény tartalmazza és a Ptk. elfogadásakor a 18/2009. (VIII. 6.) MNB rendelet tartalmazta a pénzforgalmi szolgáltatót terhelő tájékoztatási kötelezettségnek, a keretszerződés és az egyedi szerződés megkötésének, a jogosultat megillető rendelkezési jognak, a fizetési műveletek lebonyolításának és a szolgáltató felelősségének a szabályait. A Ptk. a fizetésiszámla-szerződést egy más vonatkozásokban is alkalmazott jogalkotói technikával határozza meg: nem a hagyományos és leginkább jellemző ismérvek körülírásával, hanem a jogviszony alanyait terhelő legfontosabb kötelezettségek megjelölésével. Ennek megfelelően a fizetésiszámla-szerződés alapján a számlavezető a számlatulajdonos számára, pénzforgalmának lebonyolítása érdekében folyószámla nyitására és vezetésére, a számlatulajdonos pedig díj fizetésére köteles. Ebből a fogalommeghatározó normából is látható, hogy a fizetési számla a folyószámla egyik fajtája, így a két kategória egymástól való rendkívül fontos elhatárolása nem a különböző jelenségek megkülönböztetése, hanem a rész–egész elhatárolása jegyében történhet, és értelemszerűen ez a Vht. kommentált szabálya vonatkozásában sem történhet másként. Folyószámla-szerződés esetében a felek meghatározott jogviszonyból származó, beszámítható követeléseiknek egységes számlán való nyilvántartására és elszámolására kötelesek.

A Vht. 7. § (3) bekezdés a) pontja szempontjából releváns fizetési számla az alábbi specifikumokkal rendelkezik a folyószámlához képest. A fizetésiszámla-szerződés esetében a számla vezetése nem a folyószámla-jogviszony egy esetleges része, hanem a jogviszony legfontosabb eleme. A fizetésiszámla-szerződés esetén a másik szerződő fél a pénzforgalmi szolgáltató ügyfele, akit e jogviszonyban hagyományosan számlatulajdonosnak neveznek, a Ptk. terminológiájában éppúgy, mint régebben. Történik ez annak ellenére, hogy a számlatulajdonost a bankkal szemben nem illeti meg tulajdoni igény, és így nem is tulajdonos, hanem csak a számlán jóváírt összegű követeléssel rendelkezik a számlavezetővel szemben a közte és a számlavezető közti kötelmi jogviszony alapján. A jogalkotó tehát a kifejezés gyakorlatban meghonosodott voltát a dogmatikai precizitás elé helyezi. A közérthetőségre és a gyakorlati megvalósulásra tekintettel álláspontunk szerint e dogmatikai bukfenc elfogadható. A fizetési számlán nyilvántartott követelések a pénzforgalmi szolgáltató és ügyfele közötti jogviszonyból fakadnak, és tipikus esetben az egyenleg a számlatulajdonos számára pozitív, hiszen a számlavezető az ő részére, az ő betéti követeléséhez kapcsolódóan nyújtja a szolgáltatást. A szerződés gazdasági célja kerül veszélybe, ha az egyenleg tartósan negatív. Fizetésiszámla-szerződés esetében az egyenleg megállapításához nem fűződik a követelés esedékessé válása, mert az egyenleg, illetve annak meghatározott része akkor válik esedékessé, amikor erről a számlatulajdonos kifejezetten így rendelkezik.

Álláspontunk szerint ezek a legfőbb anyagi jogi fogalmi ismérvek, amelyek a Vht. 7. § (3) bekezdés a) pontja szempontjából relevánsak, így a fizetési számlához kapcsolódó további anyagi jogi kérdések tárgyalását mellőzzük.

Pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összeg a betétszerződés és takarékbetét-szerződés alapján takarékbetétkönyv, egyéb betéti okirat ellenében a hitelintézetnél elhelyezett, az adós rendelkezése alatt álló összeg, továbbá egyéb szerződés alapján az adós részére a hitelintézet által visszafizetendő, az adós rendelkezése alatt álló pénzösszeg. A definícióban szereplő egyes fogalmak tisztázására az alábbiakban kerül sor.

A betétszerződés fogalmát szintén a Ptk. határozza meg: betétszerződés alapján a betétes jogosult a bank számára meghatározott pénzösszeget fizetni, a bank köteles a betétes által felajánlott pénzösszeget elfogadni, ugyanakkora pénzösszeget későbbi időpontban visszafizetni, valamint kamatot fizetni. A szerződés betétesen kívüli másik alanyát az 1959-es Ptk. pénzintézetként határozta meg, míg a bank kifejezést definíciójelleggel nem, csak szóösszetételekben használta: mint például bankkölcsön, bankszámla. A betétszerződés esetén a Ptk. kodifikátorainak álláspontja szerint a valóságtól elrugaszkodott lett volna a betétessel szerződő félre egy általános fogalom alkalmazása, ezért a Ptk. a bank fogalmát használja, és azt definiálja is. Ennek alapján a bank betétgyűjtésre és fizetésiszámla-vezetésre jogosult személy. A takarékbetét fogalmát és szabályait ellenben nem a Ptk., hanem a takarékbetétekről szóló 1989. évi 2. törvényerejű rendelet tartalmazza a mai napig. A legfontosabb fogalmi elemei alapján a takarékbetét hitelintézetnél takarékbetét-szerződés alapján takarékbetétkönyv vagy más okirat ellenében elhelyezett pénzösszeg, amelynek a létrehozására irányuló szerződés alapján a hitelintézet köteles az elhelyezőtől takarékbetétkönyv vagy más okmány ellenében pénzt átvenni, és annak összegét a szerződés szerint visszafizetni.

4. A pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre vonatkozó szabályok hatályának a kiterjesztése

A bírósági végrehajtás során a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre irányadó szabályokat kell alkalmazni a tőkepiacról szóló törvény szerinti ügyfélszámlán nyilvántartott, az adós rendelkezése alatt álló összegre is. Erre azért van szükség, mert törvényi rendelkezés hiányában a pénzforgalmi szolgáltatókon kívüli intézményeknél vezetett pénzösszegek és megtakarítások végrehajtás alá vonására nem lenne lehetőség, ami indokolatlanul és aránytalanul sértené a végrehajtást kérő jogos érdekét. A Vht. 7. § (4) bekezdésében foglalt szabállyal a jogalkotó a tőkepiacról szóló 2001. évi CXX. törvény szerinti ügyfélszámlán nyilvántartott, és az adós rendelkezésére álló összegre nyitja meg a végrehajtás lehetőségét.

A 2001. évi CXX. törvény 147–148. §-ainak a rendelkezései relevánsak a Vht. 7. § (4) bekezdése szempontjából. Ezek alapján az ügyfélszámlán kell nyilvántartani a számlatulajdonost megillető bevételt, és az ügyfélszámláról kell teljesíteni a számlatulajdonost terhelő kifizetést. Az ügyfélszámlán elkülönítetten kell nyilvántartani az azonnali, illetve az opciós és határidős ügyletekből eredő követeléseket és kötelezettségeket. A számlavezető az ügyfelek tulajdonát képező ügyfélszámla-állományt – ha a 2001. évi CXX. törvény másként nem rendelkezik – letéti számlán köteles elhelyezni. Befektetési szolgáltatási tevékenységet végző hitelintézet az ügyfél által igénybe vett befektetési szolgáltatási tevékenységhez kapcsolódó pénzforgalmat – az ügyfél kifejezett rendelkezése alapján – az ügyfél bankszámláján is lebonyolíthatja.

5. Megkeresések

A Vht. 7. § (5)–(6) bekezdésébe tartozó szabályok jóval kevesebb értelmezési nehézséget jelentenek, illetve más jogszabályokban megtöltött fogalmat tartalmaznak, így magyarázatuk is lényegesen rövidebb.

A végrehajtási eljárás során sok esetben szükség van az adós számlaszámának a kiderítésére. Jogi akadály hiányában előfordulhat, hogy az adós számlaszámának ismerete nélkül indul a végrehajtás, ekkor a végrehajtási eljárás során kell azt kideríteni. Előfordulhat azonban a gyakorlatban, hogy a megadott számlaszám nem található, vagy nincs rajta fedezet, de az eljárás során ismertté válik, hogy az adósnak más pénzforgalmi szolgáltatónál, pénzintézeteknél vagy befektetési szolgáltatóknál számlát, ügyfélszámlát vezetnek. Mindezekben az esetekben szükséges az adós számlaszámának az ismerete, amit a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróság, valamint a végrehajtó kérésére az adóhatóság mellett valamennyi pénzügyi intézmény is köteles kiadni. Ennek során a megkeresett szervek és szervezetek nem hivatkozhatnak sem a banktitokra, sem adatvédelmi előírásokra.

A Vht. 7. § (6) bekezdésének a törvénybe iktatását európai uniós kötelezettségek indukálták. A Magyar Bírósági Végrehajtói Kar az imént tárgyalt szabálynak megfelelően keresi meg a pénzforgalmi szolgáltatókat akkor, ha a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról szóló, 2014. május 15-i 655/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 14. cikke szerinti információs hatóságként jár el. Itt kiemelést érdemel, hogy a Vht. 7. § (5) bekezdéssel ellentétben nem a bíróság, és nem is az egyedi végrehajtási ügyben eljáró végrehajtó, hanem a Magyar Bírósági Végrehajtói Kar kapta ezen jogosultságot, illetve kötelezettséget.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 6:390–6:399. §,

2009. évi LXXXV. törvény a pénzforgalmi szolgáltatás nyújtásáról 2. § 22. pont

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról 147–148. §

1989. évi 2. törvényerejű rendelet a takarékbetétről

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 2014. május 15-i 655/2014/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról

8. § (1) E törvény keretei között a végrehajtást kérő rendelkezésétől függ, hogy az adós milyen jellegű vagyontárgyából kívánja követelésének végrehajtását.

(2) A bíróság a végrehajtási kényszer arányos, illetőleg fokozatos alkalmazása céljából a végrehajtást kérő rendelkezésétől az adós érdekében eltérhet.

A végrehajtást kérő rendelkezési joga és annak korlátai

A végrehajtási eljárásban a végrehajtást kérőt széles körű rendelkezési jog illeti meg, amely a végrehajtási eljárás minden szakaszában megnyilvánul, az elrendelés körében éppúgy, mint a foganatosítás körében. Ennek megfelelően a végrehajtást kérő rendelkezési jogába tartozik annak eldöntése, hogy megindítja-e egyáltalán a végrehajtási eljárást, és az adós mely vagyonából kéri követelése kielégítését. A végrehajtást kérő a rendelkezési jogát azonban csak a törvényes keretek között gyakorolhatja, tehát a tekintetben, hogy indít-e végrehajtást – a végrehajtás alapjául szolgáló, a végrehajtás feltételeinek megfelelő határozat/irat birtokában –, szabadon dönt, az összeg tekintetében azonban, ha tipikus, jogerős marasztaló határozatról van szó, legfeljebb az abban szereplő összeg (és kamatai) behajtása erejéig indítható eljárás, kevesebbet viszont kérhet.

Érdekes ennek a szabálynak a relációja a Vht. 87. § (1) bekezdésével, mely szerint több ingóság esetén a lefoglalásuk sorrendjét a végrehajtó állapítja meg. A gyakorlatban ugyanakkor a foganatosítás során többször előfordul olyan végrehajtást kérői kérelem, melyben arra kívánják rászorítani a végrehajtót, hogy bizonyos, a kérelmező által meghatározott vagyontárgyakat foglaljon le, és ennek során hivatkoznak a Vht. 8. § (1) bekezdésére. Ez azonban alaptalan, hiszen a Vht. által megjelölt keretek között tehet ilyen nyilatkozatot a végrehajtást kérő, a Vht. 87. § (1) bekezdése ellenben nem rá, hanem a végrehajtóra bízza több ingóság esetén azok lefoglalásának a sorrendjét. Van rendelkezési joga e körben a végrehajtást kérőnek a Vht. 8. § (1) bekezdése alapján, azonban az a rendelkezési jog a fentiek szerint nem a foganatosítási, hanem az elrendelési szakban illeti meg: azaz a végrehajtási lapon a végrehajtást kérő feltüntetheti az adós pénzforgalmi számláját, és kérheti kifejezetten az erre vezetett végrehajtást, vagy megjelölheti az adós tulajdonában álló ingatlant, és kérheti annak végrehajtás alá vonását, megjelölhet továbbá konkrét ingóságokat is, amelyeket végrehajtás alá lehet vonni. Ha megjelöl konkrét ingóságokat, akkor a végrehajtó csak azok közül foglalhat, ha azonban – ahogyan általában lenni szokott –, a végrehajtási lapon nincs ilyen jelzés, a végrehajtó dönt arról, hogy milyen vagyontárgyakat (és milyen sorrendben) foglal le, így az erre irányuló végrehajtást kérői kifogás alaptalan.

A Vht. 8. § (2) bekezdése a végrehajtást kérő rendelkezési jogának korlátját tartalmazza a bíróság felhatalmazásával, hogy a végrehajtási kényszer arányos, illetőleg fokozatos alkalmazása céljából a végrehajtást kérő rendelkezésétől az adós érdekében eltérhessen. Tulajdonképpen közvetve ez az előző bekezdésből is levezethető lenne, hiszen a Vht. keretei közé tartozik, ráadásul alapelvi szinten érvényesül az arányosság és a fokozatosság elve, amelybe ütközően nem rendelkezhet a végrehajtást kérő, azonban az egyértelműség kedvéért indokolt volt ezt külön is deklarálni.

A polgári perrendtartás alkalmazása

9. § Azokra az eljárási kérdésekre, amelyeket e törvény eltérően nem szabályoz, a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Pp.) szabályait a nemperes eljárás sajátosságaiból eredő eltérésekkel és a bírósági polgári nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról, valamint egyes bírósági nemperes eljárásokról szóló törvénynek a bírósági polgári nemperes eljárásokra vonatkozó általános rendelkezéseit kell alkalmazni.

1. A Pp. végrehajtási eljárásban való alkalmazásának áttekintése

Ez a szabály teremti meg a végrehajtási eljárás és a polgári perrendtartás szabályai közötti hidat, vagyis utóbbiak alkalmazásának a lehetőségét a végrehajtási eljárásban. Az elméleti és gyakorlati nehézségek ebből a normából már első olvasatra is kitűnnek, hiszen kiderül a legnyilvánvalóbb és legnagyobb különbség a két kódex között: a Pp. a polgári peres eljárást szabályozza, a Vht. pedig egy speciális nemperes eljárást. A kettő közötti rendszerszintű különbségek pedig helyenként nehézzé teszik az egyik eljárásra vonatkozó előírás adaptálását a másik eljárásra. Egyértelműen megállapítható azonban a Pp. szubszidiárius volta az alkalmazására rendelt két korlátból, hiszen csak a Vht. szabályozásának a hiányában alkalmazható, és akkor is csak az adott nemperes eljárás sajátosságaiból eredő eltérésekkel. Mindezek nem automatikus jogértelmezést eredményeznek, hanem esetről esetre kiválasztott és alkalmazandó jogszabályt (jogszabályhelyet). Ennek megfelelően történik jelen szakasz kommentálása is: a Pp. egyes, a gyakorlatban legnagyobb jelentőséggel bíró szabályai alkalmazásának, részleges alkalmazásának a bemutatásával, és arra való utalásokkal, ahol a helyzet jóval egyszerűbb, mert egyáltalán nincs helye a Pp. alkalmazásának.

A peres és a nemperes eljárások közötti legfontosabb különbségeket, amelyekre az említett adaptálási nehézségek is visszavezethetők, az alábbi táblázatban mutatjuk be, az elhatárolás fókuszában a végrehajtási eljárással.

Peres eljárás

Nemperes eljárás

alperes + felperes jogvitája

más jellegű, általában nem jogvita elbírálására irányuló eljárás

kizárólag bíróság folytatja le

más is végezheti (végrehajtó)

mindig igazságszolgáltatás

lehet igazságszolgáltatáson kívüli kategória is

az eljárást tipikusan ítélet zárja le

az eljárást soha nem ítélet, hanem tipikusan végzés zárja le

az érdemi döntés res iudicata-t eredményez

szinte soha nem eredményez res iudicata-t az eljárást lezáró határozat (van kivétel, például fizetési meghagyás)

tárgyalás és bizonyítás

nincs tárgyalás, bizonyos esetekben (például végrehajtási kifogás elbírálása) lehetőség van személyes meghallgatásra; bizonyítás általában nincs, az iratok alapján születik a döntés, de a végrehajtási eljárásban néha mégis előfordulhat (például ingatlan becsértékét sérelmező végrehajtási kifogásban szakértő kirendelése)

az eljárás keresettel indul

az eljárás nem keresettel indul

az eljárásra a Pp. szabályai irányadók

a jelentősebb nemperes eljárásoknak (így a végrehajtásnak) van saját kódexük, a Pp. rendelkezései mögöttes szabályanyagként vannak jelen

További különbség lehetne a peres eljárásra tipikusan jellemző ellenérdekű fél esetleges hiánya a nemperes eljárásban. Ez azonban a végrehajtásra nem jellemző, lévén a végrehajtást kérő és az adós általában a gyakorlatban is ellenérdekű felek, és a végrehajtó intézkedéseit is gyakran támadják (néha mindketten, két különböző oldalról, például az egyik kifogás szerint túl magas, a másik szerint pedig túl alacsony az ingatlan becsértéke), így a bíróság például a végrehajtási kifogásokban mint nemperes eljárásokban, néha nemhogy az ellenérdekű fél hiányával, hanem a peres eljárás hagyományos két pólusához képest három pólussal szembesül.

A Pp. hatálybalépésével felmerült a gyakorlatban a kérdés, hogy a 2018. január 1-je előtt megindított végrehajtási eljárásokban a 2018. január 1-je után előterjesztett kérelmek (például kifogás, bekapcsolódás, felfüggesztés) esetén melyik perrendtartási törvényt kell alkalmazni. A gyakorlat az 1952-es Pp. rendelkezéseit alkalmazta ilyen esetekben, mert az eljárás alapja az egységes végrehajtási eljárás, amelynek háttérjogszabálya a polgári perrendtartás. Ebből következően a végrehajtási eljárás elrendelésének az időpontja irányadó az eljárási szabály alkalmazása vonatkozásában, és a jogbiztonságot is jobban szolgálja az, ha azonos eljárás különböző szakaszaiban azonos eljárásjogi szabályok alkalmazására kerül sor. Egyébként pedig a Pp.-t amúgy is a hatálybalépését követően indult eljárásokban kell alkalmazni, sem normatív, sem logikai alap nincs tehát a végrehajtás vonatkozásában az ettől való eltérésre.

2. A leggyakrabban felmerülő Pp.-szabályok alkalmazásának kérdése

Kizárt a Pp. szabályainak az alkalmazása a Vht. által rendezett jogintézmények esetében: erre tipikus példa a félbeszakadási szabályok figyelmen kívül hagyása a végrehajtási eljárásban, hiszen a Vht. mind az adós, mind a végrehajtást kérő halála, illetve jogutód nélküli megszűnése esetére tartalmaz rendelkezéseket. Ebből a példából kiindulva sem lehet azonban általános jellegű absztrakciót végezni, hiszen ha szabályozza az adott kérdést vagy jogintézményt a Pp. és a Vht. is, de mondjuk a Vht. szabályozása nem teljes körű, akkor ez utóbbi „hézagokban” az érintett szabállyal nem ellentétes Pp.-rendelkezések alkalmazhatók. Erre példa lehet az ügygondnok, amelynek kirendelési esetköreit a Vht. 46. §-a tartalmazza, azonban a jogállásáról nem rendelkezik. Ebből következően a Pp.-ben szabályozott kirendelési okok – a Vht. által rendezett eltérő szabályra figyelemmel – nem jöhetnek számításba, alkalmazhatók viszont – a nemperes eljárás sajátosságai figyelembevételével – az ügygondnok jogállását rendező Pp.-szabályok, így a Pp. 77. § (3) bekezdése alapján az ügygondnokot a végrehajtási eljárásban is a meghatalmazott jogállása illeti meg.

Fontos még kiemelni, hogy az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról szóló 2017. évi CLIII. törvény 3. §-a főszabályként a saját rendelkezéseivel összhangban a Vht. szabályait rendeli alkalmazni, ez azonban nem vonatkozik a Vht. 9. §-ára, tehát a Vht. 9. §-a alkalmazásának nincs helye, így a Pp mögöttes szabályai adóvégrehajtás esetén egyáltalán nem irányadók.

A Pp. mögöttes szabályai az értékpapír egyenértékének a megállapítására irányuló eljárásnál is hasznos segítséget nyújtanak, illetve a végrehajtási eljárásban történő szakértő-kirendelési lehetőség vonatkozásában is eligazítást nyújtanak az alábbiak szerint. A BH1998. 437. szám alatt közzétett eseti döntés alapjául szolgáló tényállásban a bíróság ítéletével kötelezte az adóst, hogy adjon ki a végrehajtást kérőnek meghatározott névértékű részvényt. Ezt követően az adós ellen végrehajtási eljárás indult, amelynek során kiderült, hogy az adós azért nem tud a kötelezettségének eleget tenni, mert a részvények már nem állnak a rendelkezésére. Az elsőfokú bíróság végzésével megállapította a kiadni rendelt részvények pénzbeli egyenértékét. Az adós a fellebbezésében a részvények jogvita keletkezésekori értékének az alapulvételét kérte.

A Vht. 179. § (3)–(4) bekezdései értelmében, ha végrehajtható határozat az adóst olyan meghatározott ingóság kiadására kötelezte, amely a végrehajtás foganatosításakor már nincs meg, a végrehajtást elrendelő bíróság – általában a felek meghallgatása után – megállapítja az ingóság értékét, és a további végrehajtás az ingóság értékének megfelelő összeg behajtása iránt folyik. A tárgyalt és itt ismertetett ügyben rendelkezésre álló iratokból megállapítható volt a bíróság számára: az adós mint alperes a per elsőfokú szakaszában úgy nyilatkozott, hogy a részvényeket természetben ki tudja adni, majd a végrehajtási eljárásban már akként nyilatkozott, hogy azok nincsenek meg. Így az egyenérték megállapításának a Vht. idézett rendelkezésében írt feltételei fennálltak. Egyenértéknek pedig azt az összeget kellett tekinteni, amennyiért a végrehajtást kérő a részére kiadni rendelt ingóságot megszerezheti: értékpapír esetében pedig ez az az összeg, amennyiért az értékpapír értékesíthető. Így nem az adós által kért, a jogvita keletkezésekor fennálló érték, hanem a pillanatnyi érték volt irányadó. Ez pedig szakkérdésnek minősült, márpedig a Pp. mögöttes szabályai ilyenkor szakértő kirendelését írják elő a bíróságnak: alkalmazandó volt tehát a szakértő kirendeléséről szóló Pp.-szabály: a Kúria szerint az adós álláspontjával ellentétben helyesen járt el az elsőfokú bíróság, amikor kirendelte a szakértőt az értékpapír egyenértékének a megállapítására. A Vht. 9. § vonatkozásában pedig elvi éllel szögezte le a Kúria, hogy a Pp. rendelkezéseinek a nemperes eljárás sajátosságaira tekintettel történő figyelembevétele nem jelentheti azt, hogy amennyiben a Vht. által megállapítani rendelt érték szakkérdés, úgy a bíróság ne rendelhetné ki a szakértőt a Pp. szabályai alapján a végrehajtási eljárásban. Azt is megállapította a Kúria, hogy a nemperes eljárás sajátosságaival, de alkalmazni kell a Pp. bizonyításra vonatkozó szabályait is a végrehajtási eljárásban.

A Pp. hatálybalépésével érdemben nem változott a Vht. 9. §-a, viszont a mögöttes szabályok változása kihat a bírósági végrehajtásra, például a gyakorlatban igen jelentős számban előforduló és kardinális végrehajtás felfüggesztése kérdésében. Figyelemmel arra, hogy ez több problémát okoz, az alábbiakban az ezzel kapcsolatos fontosabb kérdések kerültek összegyűjtésre.

Perújítás esetében az 1952-es Pp. nem szabályozta, hogy mely eljárási szakban történhet meg a végrehajtás felfüggesztése, az ítélkezési gyakorlat azonban kialakította a megfelelő jogi megoldást. Ennek alapján a bíróságnak az 1952-es Pp. 266. § (1) bekezdése szerint azt kellett vizsgálnia először, hogy a perújításnak az 1952-es Pp. 260–262. §-aiban meghatározott előfeltételei fennálltak-e. A megengedhetőség körében az 1952-es Pp. 260. § (1) bekezdés a) pontjával kapcsolatban azt kellett elbírálni, hogy a perújító fél által a perújítás alapjául felhozottak a valóságuk esetén alkalmasak lehetnek-e arra, hogy a bíróság a perújító félre nézve kedvezőbb határozatot hozzon. Az 1952-es Pp. 267. § (2) bekezdésének ítélkezési gyakorlat szerinti helyes alkalmazása alapján pedig a perújítás sikerének valószínűsítése fogalmilag magában foglalja a megengedhetőség kérdésében való vizsgálatot, vagyis először a megengedhetőség kérdésében kellett a bíróságnak tárgyaláson határoznia, és ehhez képest dönthetett abban a kérdésben, hogy a megtámadott ítélet végrehajtását felfüggeszti-e. Ebből következően a megengedhetőség kérdésében való döntést megelőzően, tárgyaláson kívül a végrehajtás felfüggesztése tárgyában döntést nem lehetett hozni (lásd BDT1999. 37.).

A Pp. alapján azonban ez a gyakorlat már nem követhető. A Pp. 401. § (1) bekezdése szerint a bíróság a perújítás megengedhetőségéről tárgyaláson kívül is határozhat, ha az ügy valamennyi körülményét mérlegelve a perújítási perfelvételi tárgyalás megtartását szükségtelennek tartja. Mivel korábban a tárgyaláson kívüli végrehajtás-felfüggesztés tilalma a megengedhetőség kérdésében való döntés tárgyaláshoz kötöttségének a következménye volt, így nyilvánvaló, hogy mivel a Pp. tárgyaláson kívül is megengedi a felfüggesztés tárgyában való döntést, a korábbi gyakorlat már nem irányadó. Ezt az értelmezést a Pp. indokolása is megerősíti egyébként.

A Pp. 129. § (1) bekezdése szerint, ha végrehajtás van folyamatban, és a végrehajtás tárgyául szolgáló követelés vagy az annak alapjául szolgáló jogviszony a per tárgya, a bíróság a végrehajtást a per jogerős befejezéséig felfüggesztheti. E körben is történt egy kiemelkedő jelentőségű változás: az 1952-es Pp. 369. § a) pontja szerint a végrehajtási záradékkal ellátott okirattal és a vele egy tekintet alá eső végrehajtható okirattal elrendelt végrehajtás megszüntetése és korlátozása iránt pert – egyebek mellett – akkor lehetett indítani, ha a végrehajtani kívánt követelés érvényesen nem jött létre. Az adós tehát nem volt köteles a követelés alapjául szolgáló szerződés érvénytelensége iránt külön pert indítani, a szerződés érvénytelenségére a végrehajtás megszüntetése iránti perben is hivatkozhatott. A Pp. 528. §-a azonban már nem tartalmazza az 1952-es Pp. 369. § a) pontjában foglalt szabályt, ezért az új szabályozás alapján a szerződés érvénytelenségére hivatkozással végrehajtás-megszüntetési pert nem lehet indítani, a fél az igényét csak külön perben érvényesítheti, és abban kérheti a Pp. 129. §-ában foglaltakra figyelemmel az ellene már megindult végrehajtási eljárás felfüggesztését. Ennek ugyanakkor nincs akadálya, a Pp. indokolásában foglaltak szerint ugyanis akkor van helye a végrehajtás polgári perben történő felfüggesztésének, ha a peres eljárásnak a végrehajtás tárgyául szolgáló követelés vagy a követelés alapjául szolgáló jogviszony a tárgya. Fontos azonban leszögezni, hogy a végrehajtás felfüggesztése továbbra is csak lehetőség és nem kötelezettség a bíróság részére.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2020. 4124. A végrehajtási kérelem kötelező adattartalmára a Pp. 170. §-ában a keresetlevél kötelező tartalmi elemeire vonatkozó rendelkezés nem alkalmazandó. A Vht. 9. §-a ugyanis csak azokra az eljárási kérdésekre rendeli a Pp. szabályainak alkalmazását, amely eljárási kérdéseket a Vht. eltérően nem szabályoz, azonban a végrehajtási kérelemre és annak adattartalmára a Vht. 11–12. §-ai eltérő szabályozást tartalmaznak.

BDT2017. 3732. I. A végrehajtási kérelem formai és tartalmi kellékeit a Vht. részletesen rögzíti, ezért annak vizsgálatakor a keresetlevélre vonatkozó polgári perrendi szabályok nem alkalmazhatók.

II. A végrehajtási lap kiállítása iránti kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasításának csak abban az esetben van helye, ha a végrehajtási kérelem a rendelkezésre álló iratok alapján nem bírálható el. Amennyiben elbírálható, de részben alaptalan, a bíróság a végrehajtási lapot a kérelemtől eltérően állítja ki.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

II. Fejezet

A VÉGREHAJTÁS ELRENDELÉSE

Végrehajtható okiratok

10. § A bírósági végrehajtást (a továbbiakban: végrehajtás) végrehajtható okirat kiállításával kell elrendelni. A végrehajtható okiratok a következők:

a) a bíróság és a közjegyző által kiállított végrehajtási lap,

b) az olyan okirat, amelyet a bíróság vagy a közjegyző végrehajtási záradékkal látott el,

c) a bíróság végrehajtást elrendelő, letiltó, illetve átutalási végzése, továbbá közvetlen bírósági felhívást tartalmazó határozata,

d) a bíróság rendbírságról szóló értesítése, ha a végrehajtási eljárásban kiszabott rendbírság behajtását a 45/A. § (5) bekezdése alapján az önálló bírósági végrehajtó végzi, valamint

e) a 4/2009/EK tanácsi rendelet alapján kijelölt hazai központi hatóság által a tartásra kötelezett adatainak beszerzésére kiállított megkeresés.

1. A végrehajtás elrendeléséről általában, az elrendelés végrehajtás rendszerében történő elhelyezése

A bírósági végrehajtási eljárás két fő szakaszból áll: a végrehajtás elrendelésének és a végrehajtás foganatosításának szakaszából. A végrehajtás elrendelése kronológiailag szükségképpen megelőzi a végrehajtás foganatosítását. Az elrendelési szak a végrehajtási eljárás azon szakasza, amikor az arra jogosult hatóság (egyes végrehajtható okiratoknál részletesen látni fogjuk, hogy tipikusan ez a szerv a bíróság vagy a közjegyző), a végrehajtást kérő írásbeli vagy a bíróságon erre rendszeresített panasznapon, illetve jogi tanácsadáson jegyzőkönyvbe mondott, illetve végrehajthatóokirat-nyomtatványon előterjesztett kérelme alapján abban a kérdésben foglal állást, hogy van-e helye végrehajtható okirat kiállításának, vagyis fennállnak-e a végrehajtás elrendelésének a törvényi feltételei. Amennyiben nem, a végrehajtás elrendelését a bíróságnak meg kell tagadnia. A végrehajtás elrendelése tehát a végrehajtható okirat kiállításával történik meg. Ehhez képest a végrehajtás foganatosításának szakaszára csak a végrehajtás elrendelése után kerülhet sor. A foganatosítás szakaszában történik meg a konkrét végrehajtási cselekmények elvégzése, így ebben a szakaszban realizálódik a végrehajtás fogalmi elemét képező állami kényszer tényleges alkalmazása, ezt a kényszert a végrehajtási eljárás sajátos szereplőjének, a bírósági végrehajtónak az eljárása testesíti meg. A végrehajtás foganatosításának közös szabályairól a Vht. III. Fejezete rendelkezik.

2. A végrehajtható okiratok

A Vht. 10. § (1) bekezdés a)–e) pontjai sorolják fel mindazon végrehajtható okiratokat, amelyek alapján a végrehajtást kérő igénye, illetve követelése állami kényszer realizálásával érvényesíthető. Nagyon fontos kiemelni, hogy a végrehajtható okirat fogalma nem azonos a végrehajtás alapjául szolgáló okirattal. Utóbbi ugyanis azon határozat, illetve okirat, amelyen a végrehajtandó követelés alapul. A talán legtipikusabb példán szemléltetve a különbséget: végrehajtási lapot mint végrehajtható okiratot állít ki az elsőfokon eljárt bíróság a bíróság polgári vagy közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozata alapján, illetve a közjegyző által hozott, marasztalást tartalmazó határozat és a közjegyző által jóváhagyott – a bírósági egyezséggel azonos hatályú – egyezség alapján bármelyik közjegyző. Ebben az esetben végrehajtható okirat a végrehajtási lap, végrehajtás alapjául szolgáló határozat pedig a bíróság polgári vagy közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozata, illetve a közjegyző által hozott, marasztalást tartalmazó határozat és a közjegyző által jóváhagyott – a bírósági egyezséggel azonos hatályú – egyezség. Fontos kiemelni, hogy a bírósági végrehajtásban a végrehajtható okirat lesz az irányadó, a végrehajtónak az abban foglaltak szerint kell eljárnia. A végrehajtható okiratokat az alábbiakban tekintjük át:

a) Bíróság és közjegyző által kiállított végrehajtási lap

Az egyes esetek felsorolását, amelyekben végrehajtási lap kiállításának van helye a Vht. 15. § (1) bekezdés a)–c) pontjai, 15. § (2) bekezdése, illetve 16. § a)–o) pontjai tartalmazzák. (Ezeket részletesebben lásd az adott szakaszok kommentárjánál.)

b) Olyan okirat, amelyet a bíróság vagy a közjegyző végrehajtási záradékkal látott el

Azoknak az eseteknek a felsorolását, amelyekben helye van okiratok végrehajtási záradékkal való ellátásának, a Vht. 22. § a)–f) pontjai, 23. § (1) bekezdés a)–b) pontjai, 23/A. § (1)–(3) bekezdései, 23/B. § (1) bekezdés a)–e) pontjai, 23/B. § (2) bekezdés a)–b) pontjai, 23/C. § (1)–(4) bekezdése tartalmazzák. (Ezeket részletesebben lásd az adott szakaszok kommentárjánál.)

A végrehajtási laphoz képesti legfőbb különbség, hogy a végrehajtási záradékkal ellátott okiratokba foglalt követelés megalapozottságát nem vizsgálta meg a bíróság, tehát a végrehajtható okirat kiállítását nem előzte meg kontradiktórius eljárás. A végrehajtó teendői vonatkozásában azonban nincs különbség, ugyanúgy a végrehajtható okiratban foglaltak szerint kell eljárnia a végrehajtási záradékkal elrendelt végrehajtás esetében, mint ha végrehajtási lappal került volna elrendelésre a végrehajtás, illetve a Vht. 20. § (2) bekezdése általános jelleggel is deklarálja, hogy a végrehajtási záradékra megfelelően alkalmazni kell a végrehajtási lapra vonatkozó rendelkezéseket.

Egészen a közelmúltig, vagyis a Pp. 2018. január 1-jei hatálybalépéséig volt egy jelentős különbség a végrehajtási lappal és a záradékkal elrendelt végrehajtás között: a Pp.-ben szabályozott végrehajtási perek közül a végrehajtás megszüntetése és korlátozása iránti perben történő hivatkozási lehetőségek meghatározása során figyelembe vette a jogalkotó a végrehajtás elrendelésének kétféle módját. Szűkebb volt a perkapu, vagyis az adós hivatkozási lehetősége, ha bírósági eljárás volt folyamatban a végrehajtási eljárás előtt, és így végrehajtási lappal került a végrehajtás elrendelésre, illetve tágabb volt a perkapu, és ezáltal adósi hivatkozási lehetőség, ha végrehajtási záradékkal vagy vele egy tekintet alá eső végrehajtható okirattal rendelték el a végrehajtást.

Az 1952-es Pp. 369. § a) pontja szerint a végrehajtási záradékkal ellátott okirattal és a vele egy tekintet alá eső végrehajtható okirattal elrendelt végrehajtás megszüntetése és korlátozása iránt pert – egyebek mellett – akkor lehetett indítani, ha a végrehajtani kívánt követelés érvényesen nem jött létre. Az adós tehát nem volt köteles a követelés alapjául szolgáló szerződés érvénytelensége iránt külön pert indítani, a szerződés érvénytelenségére a végrehajtás megszüntetése iránti perben is hivatkozhatott. A Pp. 528. §-a azonban már nem tartalmazza az 1952-es Pp. 369. § a) pontjában foglalt előírást, ezért az új szabályozás alapján a szerződés érvénytelenségére hivatkozással már nem lehet végrehajtás-megszüntetési pert indítani, a fél az ilyen irányú igényét csak külön megindított érvénytelenségi perben érvényesítheti. A jelenleg hatályos jogból tehát kikerült a korábbi szabályozás szerinti legfőbb különbség a végrehajtási lappal és a végrehajtási záradékkal elrendelt végrehajtás között.

c) Bíróság végrehajtást elrendelő, letiltó, illetve átutalási végzése, továbbá közvetlen bírósági felhívást tartalmazó határozata

Ezen végrehajtható okiratok közül a közvetlen bírósági letiltást a Vht. 24–27. §-ai, a közvetlen bírósági felhívást a Vht. 28. §-a, az átutalási végzést a Vht. 80–81. §-ai szabályozzák. (Ezeknek a részletes szabályait lásd a megjelölt szabályok kommentárjánál.) Jelen kommentárszakasz Vht. 10. § c) pontjára vonatkozó magyarázata csak ezen végrehajtható okiratok fogalmát és legfontosabb ismérveit tárgyalja.

ca) Közvetlen bírósági letiltás

Ha kizárólag az adós munkabéréből kell behajtani a követelést, közvetlen letiltó végzést hoz

– a végrehajtási lap kiállítására jogosult bíróság a végrehajtási lap kiállítása helyett, vagy

– az okirat végrehajtási záradékolására jogosult bíróság a végrehajtási záradékolás helyett.

A letiltó végzésben a bíróság az adós munkáltatóját, illetőleg az adós számára járandóságot, illetményt, munkából eredő díjazást, juttatást, egyéb összeget rendszeresen, időszakonként visszatérően folyósító szervet vagy személyt arra hívja fel, hogy

– végrehajtási lap helyett kiállított letiltó végzés esetében a letiltó végzés jogerőre emelkedésének bevárása nélkül az adós munkabéréből a végzésben feltüntetett összeget vonja le, és haladéktalanul fizesse ki a végrehajtást kérőnek;

– végrehajtási záradék helyett kiállított letiltó végzés esetében az adós munkabéréből a végzésben feltüntetett összeget vonja le, és – ha a végzés kézbesítésétől számított 45 napon belül a bíróságtól nem kap értesítést – a levont és visszatartott összeget fizesse ki a végrehajtást kérőnek.

Természetesen a Vht. 31/E. §-a alapján, ha a bírósági végrehajtás elrendelésére a közjegyző rendelkezik hatáskörrel, a végrehajtást elrendelő bíróság alatt a közjegyzőt is érteni kell.

cb) Közvetlen bírósági felhívás

Közvetlen bírósági felhívás esetében a bíróság az olyan határozatában, amellyel a munkabérben részesülő személyt tartásdíj fizetésére kötelezte (ítélet), a munkáltatót egyúttal közvetlenül felhívja arra, hogy a határozatban megállapított összeget vonja le, és fizesse ki a jogosultnak.

cc) Átutalási végzés

Az átutalási végzést a végrehajtást kérő kérelmére a végrehajtási lap kiállítására, illetve a végrehajtási záradékolásra jogosult bíróság hozza meg a pénzkövetelés behajtása céljából a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt, adós rendelkezése alatt álló, a Vht. 7. § (3) bekezdés a) pontjában meghatározott összeg – ideértve a nem pénzforgalmi számlán kezelt összegeket is – végrehajtás alá vonására. Az átutalási végzés legfőbb tartalma, hogy a bíróság az átutalási végzésben felhívja az adóst megillető összeget kezelő pénzforgalmi szolgáltatót, hogy a fizetési számla mentes összegnek minősülő összeget meghaladó egyenlegéből a követelés összegét – a felhívásnak megfelelően – utalja ki a végrehajtást kérőnek, illetőleg utalja át a végrehajtást kérő által megjelölt fizetési számlára.

Ezekben az esetekben azért kerül sor végzéssel a végrehajtás elrendelésére, mert az elrendelés egyúttal a foganatosítási szakba is átvezet, hiszen a végzés címzettjének a követelés behajtása érdekében végrehajtási cselekményeket kell foganatosítania.

d) Egyéb, végzéssel elrendelt végrehajtások

A fentiek szerinti c) pontban konkrétan nevesített végzéseken túl az ún. egyéb végrehajtást elrendelő végzések is végrehajtható okiratok. Ezekben az esetekben azért kerül sor végzéssel a végrehajtás elrendelésére, mert az elrendelésen túl egyéb jelentős kérdésben is rendelkeznie kell a bíróságnak, és ennek legadekvátabb formája a végzés. Az alábbi, végzéssel elrendelt végrehajtások tartoznak ide.

da) Szellemi tulajdonjogok megsértése miatti, meghatározott cselekmény végrehajtása

A Vht. 184/A. § (1) bekezdése alapján, ha a meghatározott cselekmény végrehajtása szabadalombitorlás, használati mintaoltalom bitorlása, mikroelektronikai félvezető termék topográfiájára vonatkozó oltalom bitorlása, növényfajta-oltalom bitorlása, illetve a növényfajta-oltalomból eredő díjigényhez kapcsolódó – a találmányok szabadalmi oltalmáról szóló 1995. évi XXXIII. törvény 109/B. § (3) bekezdésében szabályozott – adatszolgáltatási kötelezettség teljesítésének az elmulasztása, védjegybitorlás, földrajzi árujelző-oltalom bitorlása, formatervezési mintaoltalom bitorlása, kiegészítő oltalmi tanúsítvány bitorlása, a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmára vonatkozó rendelkezések, szerzői jog vagy üzleti titokhoz fűződő jog megsértése miatt indított perben hozott határozat végrehajtására irányul, akkor a végrehajtási lap kiállítására jogosult bíróság – a végrehajtási lap kiállítása helyett – végrehajtást közvetlenül elrendelő határozatot hoz, amelyben a kötelezettet azonnali teljesítésre hívja fel, és egyidejűleg megállapítja a késedelem esetén fizetendő pénzbírság napi összegét is.

db) Biztosítási intézkedés elrendelése

A Vht. 190. § (1) bekezdése alapján a biztosítási intézkedést a bíróság végzéssel rendeli el.

e) Rendbírságról szóló értesítés

A bíróság rendbírságról szóló értesítése végrehajtható okiratnak minősül, ha a végrehajtási eljárásban kiszabott rendbírság behajtását a Vht. 45/A. § (5) bekezdése alapján az önálló bírósági végrehajtó végzi.

E végrehajtható okirat lényege: a végrehajtást foganatosító bíróság 500 ezer forintig terjedő rendbírsággal sújtja az adóst vagy a végrehajtási eljárásban közreműködésre kötelezett személyt, szervezetet, ha a végrehajtásból eredő, jogszabályban foglalt kötelezettségének nem tesz eleget, vagy a végrehajtást végző hatóság intézkedésének eredményességét akadályozó magatartást tanúsít. A rendbírság vonatkozásában két fontos korlát van:

– az összege nem haladhatja meg a végrehajtási ügyértéket;

– az adóssal szemben nem lehet rendbírságot kiszabni kizárólag abból az okból, hogy a végrehajtható okiratban foglalt kötelezettségét nem teljesíti.

A bíróságnak a jogerősen kiszabott rendbírságról szóló értesítése végrehajtható okirat, amelyet a rendbírságot kiszabó bíróság a végrehajtónak küld meg. Nem minden esetkör tartozik ide, csak az, ha az adós a megbírságolt személy, és a rendbírság kiszabására a végrehajtási eljárás befejezését megelőzően került sor, ilyenkor ugyanis a rendbírság behajtását az alapügyben foganatosítja a végrehajtó.

E körben fontos kiemelni, hogy egészen 2019. december 31-éig jóval tágabb volt a Vht. 10. §-ában felsorolt végrehajtható okiratok köre, azonban a korábban törvényszéki végrehajtási feladatokat 2020. január 1-jétől az állami adó- és vámhatóság látja el. 2020. január 1-jét követően az akkor már folyamatban lévő végrehajtási eljárásokat is az állami adó- és vámhatóság foganatosította, ennek megfelelően 2020. január 1-jével a törvényszéki végrehajtás mint feladat kikerült a bíróság szervezetrendszeréből és a törvényszéki végrehajtó mint jogállás megszűnt.

A fentiekből következően 2020. január 1. napjától az állami adó- és vámhatóság feladata lett az állami és igazságügyi követelések végrehajtása, valamint az igazságszolgáltatás gyakorlása során megállapított vagy az eljárási cselekmények kikényszeríthetőségéhez kapcsolódó vagyoni jellegű joghátrányok végrehajtása is, amely új feladatokkal összefüggő végrehajtható okiratok szabályozása a Vht.-ból az Avt.-be került.

f) A tartásra kötelezett adatainak a beszerzésére irányuló megkeresés

A tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 4/2009/EK tanácsi rendelet alapján kijelölt hazai központi hatóság által a tartásra kötelezett adatainak beszerzésére kiállított megkeresés ugyancsak végrehajtható okiratnak minősül.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2021. 4351. I. Az eljárás elhúzódása miatt előterjesztett kifogás tárgyában született határozat rendelkező részében foglalt felhívás eljárásjogi intézkedés, ezért kívül esik a Vht. alkalmazási körén, bírósági végrehajtás útján kikényszeríthető döntést nem tartalmaz. Nem minősül sem végrehajtható okiratnak, sem végrehajtandó határozatnak, bírósági végrehajtás elrendelése alapjául nem szolgálhat.

BDT2020. 4124. A végrehajtási kérelem kötelező adattartalmára a Pp. 170. §-ában a keresetlevél kötelező tartalmi elemeire vonatkozó rendelkezés nem alkalmazandó. A Vht. 9. §-a ugyanis csak azokra az eljárási kérdésekre rendeli a Pp. szabályainak alkalmazását, amely eljárási kérdéseket a Vht. eltérően nem szabályoz, azonban a végrehajtási kérelemre és annak adattartalmára a Vht. 11–12. §-ai eltérő szabályozást tartalmaznak.

BDT2017. 3732. I. A végrehajtási kérelem formai és tartalmi kellékeit a Vht. részletesen rögzíti, ezért annak vizsgálatakor a keresetlevélre vonatkozó polgári perrendi szabályok nem alkalmazhatók.

II. A végrehajtási lap kiállítása iránti kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasításának csak abban az esetben van helye, ha a végrehajtási kérelem a rendelkezésre álló iratok alapján nem bírálható el. Amennyiben elbírálható, de részben alaptalan, a bíróság a végrehajtási lapot a kérelemtől eltérően állítja ki.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi CLIII. törvény az adóhatóság által foganatosítandó végrehajtási eljárásokról

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 528. §

1995. évi XXXIII. törvény a találmányok szabadalmi oltalmáról 109/B. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

A Tanács 4/2009/EK rendelete a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről

Végrehajtási kérelem

11. § (1) A bíróság a végrehajtható okiratot a végrehajtást kérő kérelmére állítja ki.

(2) A végrehajtást kérő közölni köteles a végrehajtási kérelem előterjesztésekor

a) az adós nevét (szervezet esetén elnevezését, cég esetén cégnevét) és az azonosításához szükséges adatokat (legalább a születési helyét, idejét és az anyja nevét, illetve a szervezet nyilvántartási számát, cég esetén a cégjegyzékszámát), továbbá

b) az ügy körülményeitől függően: az adós lakóhelyét, munkahelyét, illetőleg székhelyét, telephelyét (a továbbiakban: székhelyét) és a végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helyét; e pontban felsorolt adatok közül legalább egyet közölni kell.

(3) Ingatlan-végrehajtás kérése esetén közölni kell az ingatlannyilvántartási adatokat.

1. Végrehajtás elrendelése kérelemre

A bírósági végrehajtás nemperes eljárás, amely csak a végrehajtást kérő kérelmére indulhat el, figyelemmel a végrehajtást kérő rendelkezési jogára a végrehajtás alapjául szolgáló követelés felett. A rendelkezési jogból következően tehát a végrehajtási eljárás nem indul meg hivatalból, még biztosítási végrehajtás esetében sem, azaz a biztosítási intézkedés sem rendelhető el hivatalból.

A végrehajtást kérő döntése, hogy megindítja vagy nem indítja meg a végrehajtást. Ennek egyébként nemcsak elméleti okai vannak a jogosult rendelkezési jogosultságának végrehajtási jogi leképezése formájában, hanem gyakorlati is: a végrehajtás megindítása a Vht. 34. § (1) bekezdése alapján a végrehajtást kérő részére végrehajtásiköltség-előlegezési kötelezettséget is eredményez. Ugyan a végrehajtás költségeit végső soron az adós viseli, azonban, ha nincs vagyona, akkor a követeléshez hasonlóan ezt a költséget sem tudja behajtani a végrehajtó, így az előlegezett költségek a végrehajtást kérőn maradnak. Annak eldöntése tehát, hogy az előleg megtérülése meghiúsulásának a kockázatát vállalja-e, kizárólag a végrehajtást kérő kompetenciája.

Fontos kiemelni, hogy időbelileg nem korlátlan a végrehajtást kérő rendelkezési joga a végrehajtás megindítását illetően, mert a Vht. 57. §-a szerint a végrehajtási jog a végrehajtandó követeléssel együtt elévül, ezen szabály pedig a végrehajtást kérő rendelkezési jogát időben korlátozza.

2. A végrehajtást kérő adatközlési kötelezettsége

Két kategóriára oszlanak a végrehajtást kérő által általánosan közlendő adatok:

– Elengedhetetlenül szükséges közölni az adós nevét (szervezet esetén elnevezését, cég esetén cégnevét), továbbá az azonosításához szükséges adatokat (legalább a születési helyét, idejét és az anyja nevét, illetve a szervezet nyilvántartási számát, cég esetén a cégjegyzékszámát).

E körben egy két szóból álló, de mégis nagyon fontos módosításra kell felhívni a figyelmet: a 2015. évi CLXXXVI. törvény 25. §-a a Vht. 11. § (2) bekezdés a) pontja „legalább a születési idejét vagy az anyja nevét” szövege helyébe a „legalább a születési helyét, idejét és az anyja nevét” szöveget iktatta be. Nem elég tehát a végrehajtást kérő választása szerinti egyik adatot (születési hely vagy anyja neve) közölni, hanem mindhárom adatot (születési hely, idő, anyja neve) meg kell adni. Ennek alapján a végrehajtás elrendelését meg kell tagadni, ha az adós személye a végrehajtást kérő által közölt adatok alapján beazonosíthatatlan.

Érdekes e szabály relációja a BDT2003. 883. számú eseti döntéssel. Az eseti döntéskor hatályban volt rendelkezés ugyan nem tartalmazta a születési hely, idő és az anyja neve vonatkozásában mindegyik adat közlésének a kötelezettségét, de legalább az adós anyjának a nevét vagy a születési idejét akkor is meg kellett adni. A végrehajtást kérő egyik adatot sem közölte, így ugyanúgy megszegte a vonatkozó törvényi előírást, mint ha ma terjesztene elő ugyanilyen tartalmú kérelmet, a jogszabályváltozás tehát nem akadálya az eseti döntés hatályos tételes jogi környezetre való adaptálásának. Az eseti döntés szerint a végrehajtási lap kiállítása megtagadásának csak abban az esetben van helye, ha a hiányok pótlásának elmulasztása folytán a végrehajtási kérelem nem bírálható el, egyébként pedig azt a bíróságnak a hiányos tartalma szerint kell elbírálnia. Ez pedig azt jelenti, hogy az adós személyének az azonosításához szükséges adatok hiányában is elrendelhető a végrehajtás, legfeljebb kiteszi magát a végrehajtást kérő annak a kockázatnak, hogy a végrehajtó az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyaira, illetőleg jövedelmére nézve korlátozottan tud csak adatokat beszerezni. Az elsőfokú bíróság elutasította a végrehajtási kérelmet, mert a végrehajtást kérő felhívás ellenére sem jelölte meg adós összes személyi adatát, és ez által megszegte a Vht. 11. § (2) bekezdés a) pontját. A fellebbezés folytán eljáró másodfokú bíróság hatályon kívül helyező végzése indokolásának a számunkra leginkább releváns része kifejti, hogy a Vht. 13. §-a tartalmazza a végrehajtás általános feltételeit. E szerint végrehajtható okiratot akkor lehet kiállítani, ha a végrehajtandó határozat kötelezést tartalmaz, jogerős vagy előzetesen végrehajtható, és a teljesítési határidő letelt. A vizsgált tényállásban a jogerős fizetési meghagyás marasztaló rendelkezést tartalmazott, a teljesítési határidő lejárt, ily módon a végrehajtás általános feltételei fennálltak, és ezek a végrehajtási kérelem hiányos tartalma alapján is megállapíthatók voltak, ily módon a végrehajtás megtagadásának nem volt helye. A végrehajtást kérőnek egyébként a végrehajtás során is módja van pótolni az adós azonosításához szükséges adatokat, amennyiben ez a végrehajtásnak akadályát képezi. Amennyiben pedig a megadott címen több az adóssal azonos nevű személy lakik, és ezáltal az adós személye nem azonosítható, akkor a végrehajtás szünetel, de ez már jócskán az elrendelésen túlmutató kérdés, amit előre nincs lehetősége vizsgálnia a bíróságnak a végrehajtási lap kiállítása iránti eljárásban.

A szóban forgó jogértelmezési probléma a mai napig nincs megoldva, hiszen ezen felfogás szerint a jelenlegi szabállyal is ugyanezen döntés születne, ezzel viszont a Vht. 11. § (2) bekezdés a) pontja lex imperfecta-vá, szankció nélküli normává degradálódik. Kétségtelen tény azonban, hogy sem a Vht. 19. §-a sem a 11. § (2) bekezdése nem fűz jogkövetkezményt az adós személyi adatai közlésének az elmulasztásához, viszont, ha nem szükségesek a végrehajtás elrendeléséhez ezek az adatok, akkor minek írja elő a jogszabály, és főleg minek változtatott a jogalkotó, szélesítve a kötelezően közlendő adatok körét. A Fővárosi Ítélőtáblán tartott egyik szakmai tanácskozás álláspontja szerint amennyiben az adós megjelölt adatait nem jelentette be a végrehajtást kérő, és azok nem állnak rendelkezésre az iratokban sem, akkor nem azonosítható be egyértelműen az adós személye, így nem kerülhet sor a végrehajtás elrendelésére sem. Ha pedig mégis elrendelték, a végrehajtási lap visszavonásának van helye azzal, hogy a végrehajtási lap kiállítása sérti a Vht. 11. § (2) bekezdés a) pontját. Összességében tehát mind az elsőfokú, végrehajtási lap kiállítását megtagadó döntés, és az ezzel egybecsengő fővárosi ítélőtáblai vélemény, mind a másodfokú, ezzel ellentétes döntés levezethető. A problémát leginkább egy jogszabályváltozás oldaná meg, ami egyértelművé tenné a szankció kérdését a közölni kötelezett adatok elmulasztása esetén.

– Ennél kevesebb probléma van az adatok másik körével a vagylagosan, az ügy körülményeitől függően közlendő adatokkal, amelyek: az adós lakóhelye, munkahelye, illetőleg székhelye, telephelye és a végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye; ezek közül legalább egyet közölni kell. Az említett eseti döntés szellemében viszont még egyértelműbb, hogy e körben nincs helye a végrehajtási lap kiállítása megtagadásának a jelzett adatok hiányában, bár a normaszövegből a Vht. 11. § (2) bekezdés a) pontjához hasonlóan itt is levezethető a megtagadás, az ott írtak e körben is irányadók lehetnek.

Előfordulhat, hogy a végrehajtó előtti eljárás során derül ki, hogy a bejelentett adatok nem pontosak. Ha ennek következtében az adós személyazonossága nem állapítható meg kétséget kizáróan, úgy a végrehajtási eljárás a Vht. 52. § a) pontja szerint a helyes adatok bejelentéséig szünetel. A helyes adatok bejelentését követően a Vht. 54. § (1) bekezdés a) pontja alapján a végrehajtási eljárás folytatható.

A helyes adatok alapján – a Vht. 9. §-a szerint irányadó Pp. 352. § (1) bekezdése értelmében – a végrehajtási lap kijavításának van helye. A végrehajtó ennek érdekében megkeresi a végrehajtást elrendelő bíróságot.

A harmadik adatközlési kategória ingatlan-végrehajtás kérése esetén áll fenn: ilyenkor, lehetőség szerint közölni kell az ingatlan-nyilvántartási adatokat. Ennek jelentősége abban áll, hogy a Vht. 138. § (1) bekezdése alapján, ha a végrehajtható okirat tartalmazza az ingatlan adatait, a végrehajtó a végrehajtási költség megelőlegezését – ideértve az ingatlan-nyilvántartási eljárás igazgatási szolgáltatási díjának a megfizetését – követő három munkanapon belül lefoglalja az ingatlant.

Az adatközlés hiánya egyértelműen nem tekinthető megtagadási oknak, pusztán csak célszerűségi előírás, hiszen könnyebben tudja a végrehajtó beazonosítani a végrehajtás alá vonni kért ingatlant. Ez az értelmezés levezethető a Vht. 138. § (1) bekezdés második mondatából is, mely szerint, ha a végrehajtást kérő a végrehajtási kérelemben úgy rendelkezett, hogy az adós ingatlanát is vonják végrehajtás alá, vagy az adós ingatlanának végrehajtás alá vonását nem zárta ki, de a végrehajtási kérelemben az ingatlan adatait nem jelölte meg, a végrehajtó a végrehajtási költség előlegezését és az ingatlan adatainak a beszerzését, valamint az ingatlan-nyilvántartási eljárás igazgatási szolgáltatási díjának a megfizetését követő három munkanapon belül intézkedik az ingatlan lefoglalása iránt. Ha nem lehetne elrendelni a végrehajtást az ingatlanra vonatkozó adatok nélkül, nem lenne értelmezhető a „végrehajtási kérelemben az ingatlan adatait nem jelölte meg” fordulat, és az ennek ellenére történő, az adatok beszerzését követő ingatlanfoglalás.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2020. 4124. A végrehajtási kérelem kötelező adattartalmára a Pp. 170. §-ában a keresetlevél kötelező tartalmi elemeire vonatkozó rendelkezés nem alkalmazandó. A Vht. 9. §-a ugyanis csak azokra az eljárási kérdésekre rendeli a Pp. szabályainak alkalmazását, amely eljárási kérdéseket a Vht. eltérően nem szabályoz, azonban a végrehajtási kérelemre és annak adattartalmára a Vht. 11–12. §-ai eltérő szabályozást tartalmaznak.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 352. § (1) bekezdés

12. § (1) A végrehajtási kérelmet – a 18. § (3) bekezdésében foglaltak figyelembevételével – a kellő példányban, megfelelően kitöltött végrehajtható okirat nyomtatványon kell előterjeszteni.

(2) A bíróság a végrehajtási kérelmet nyomban, de legkésőbb a beérkezését követő 15 napon belül megvizsgálja annak megállapítása érdekében, hogy nincs-e helye az áttételének vagy visszautasításának, illetve azt – a jogi képviselővel rendelkező fél kivételével – nem kell-e hiánypótlásra visszaadni, és a szükséges intézkedéseket megteszi. Ha a jogi képviselővel nem rendelkező végrehajtást kérő a kérelmét nem a nyomtatványon terjesztette elő, a nyomtatványt nem a kellő példányban nyújtotta be, vagy nem megfelelően töltötte ki, a bíróság a hiányokat saját hatáskörben, a bírósági iratokban rendelkezésre álló adatok alapján is pótolhatja. A jogi képviselővel rendelkező fél hiányos kérelmét a bíróság visszautasítja.

(3) A bíróság a szóban előterjesztett kérelmet a végrehajtható okirat nyomtatvány kitöltésével foglalja írásba.

(4) A bíróság a kérelem beérkezésétől, hiánypótlás esetén a hiányok pótlásától számított 15 napon belül dönt a végrehajtási kérelemről.

(5) A végrehajtási eljárásban a végrehajtást kérő munkáltatót nem illeti meg a költségmentesség és a költségfeljegyzési jog.

1. A végrehajtási kérelem benyújtása

A végrehajtás elrendelése iránti kérelem előterjesztése nyomtatványon történik. A nyomtatvány rovatainak a kitöltésével a végrehajtást kérő teljesíti az adatszolgáltatási kötelezettségét. Nyomtatvány nélkül nem rendelhető el végrehajtás. A Vht. 12. § (2) bekezdése szerint a nem nyomtatványon benyújtott végrehajtás elrendelése iránti kérelem sorsa attól függően lesz hiánypótlás vagy visszautasítás, hogy jogi képviselő nélkül vagy jogi képviselővel jár el a végrehajtást kérő.

Az egyes végrehajtható okiratok fajtáihoz igazodó előre rendszeresített formanyomtatványok állnak a felek rendelkezésére, az aktuális nyomtatványokról a birosag.hu honlap ad tájékoztatást. Az esetek többségében értelemszerű és egyértelmű, hogy melyik nyomtatványt kell kitölteni, hiszen a nyomtatványok elnevezéséből ez viszonylag könnyen megállapítható. A gyakorlatban kérdésként merült fel azonban, hogy közös tulajdon árverés útján történő megszüntetését elrendelő bírósági ítélet végrehajtása melyik nyomtatványon kérelmezhető, illetve rendelhető el. Az ítélkezési gyakorlat és a Civilisztikai Kollégiumvezető álláspontja szerint ez egy speciális, meghatározott cselekményre irányuló végrehajtás, hiszen az eljárás lefolytatásához nem szükséges az adós(ok) egyéb vagyonára vezetett végrehajtás, továbbá az ilyen ingatlanárverés egyéb szabályai is jelentősen eltérnek a pénzkövetelés behajtásától, amikor az adós teljes vagyonára, közötte pedig az ingatlan(ok)ra folyik az eljárás. Ebből következően a „Végrehajtási lap meghatározott cselekmény végrehajtására” címmel ellátott nyomtatvány állítható ki. A jogalkotó azonban nem értett egyet ezzel a gyakorlattal, és 2020. július 16-ai hatálybalépéssel beiktatta a Vht. 18/B. §-át, amely szerint, ha az ingatlan közös tulajdonát – bírósági határozat, a bíróság által jóváhagyott egyezség vagy bírósági végrehajtási záradékkal ellátott okirat alapján – árveréssel kell megszüntetni, a bíróság pénzkövetelés végrehajtására irányuló végrehajtható okiratot állít ki.

2. Az intézkedések a végrehajtási kérelem alapján

Az általános ügyintézési határidőkhöz képest időbeli preferenciát élvez a végrehajtás elrendelése iránti kérelem elintézése, ugyanis az általános 30 nappal szemben a bíróság a végrehajtási kérelmet nyomban, de legkésőbb a beérkezését követő 15 napon belül megvizsgálja annak megállapítása érdekében, hogy nincs-e helye az áttételének vagy visszautasításának, illetve nem kell-e hiánypótlásra visszaadni azt. Ebben a körben nagyon fontos kiemelni, hogy a hiánypótlás kizárólag jogi képviselő nélkül eljáró fél esetében lehetséges, a Vht. 12. § (2) bekezdése ugyanis a jogi képviselővel rendelkező fél esetén a végrehajtás iránti kérelem hiányos benyújtását bármilyen hiány esetén azonnali (hiánypótlás nélküli) visszautasítással szankcionálja, ebből következően a jogi képviselővel eljáró fél esetén sem a példányszámok pótlására, sem a helyes nyomtatványok alkalmazására, és az adatok – iratok alapján történő – pótlására sincs mód.

Jogi képviselő nélkül eljáró félnél a helyzet fordított: hiánypótlási felhívás nélküli visszautasítás nem lehetséges, azaz, ha a kérelem alapján nem hozható érdemi döntés a végrehajtás elrendelése kérdésében, akkor a visszautasítás előtt határidő megadásával a hiányok pótlására kell felhívni a végrehajtást kérőt. Nem szükséges azonban minden hiányosság esetében hiánypótlást elrendelni, ha ugyanis a jogi képviselővel nem rendelkező végrehajtást kérő a kérelmét nem a megfelelő nyomtatványon terjesztette elő, a nyomtatványt nem a kellő példányban nyújtotta be, vagy nem megfelelően töltötte ki azt, úgy a bíróság a hiányokat saját hatáskörben, az iratokban rendelkezésre álló adatok alapján is pótolhatja.

Ennek megfelelő következtetést vont le a Legfelsőbb Bíróság a BH1996. 438. szám alatt közzétett eseti döntésben. A jogosult a végrehajtási lap kiállítása iránti kérelmében a teljesítési határidő utolsó napját nem a jogerős fizetési meghagyásnak megfelelően tüntette fel. Emiatt az elsőfokú bíróság végzéseivel a végrehajtást kérőt – elutasítás terhével – hiánypótlásra szólította fel. Ezeknek a hiányoknak a végrehajtást kérő csak kisebb részben tett eleget, így a kérelem továbbra sem felelt meg az előírásoknak. Az elsőfokú bíróság a végrehajtási lap kiállítását ezért a végzésével megtagadta, hiszen a végrehajtást kérő nem tett eleget a hiánypótlási felhívásban foglaltaknak. A fellebbezés folytán eljáró Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyező végzésének indokolása szerint a konkrét hiányosságok a végrehajtási lap kiállításának nem képezték az akadályát. A Vht. 19. § (2) bekezdése értelmében ugyanis, ha a végrehajtási kérelem részben alaptalan, a bíróság a végrehajtási lapot a kérelemtől eltérően állítja ki. Erről a bíróság végzést hoz, és azt a végrehajtást kérőnek közvetlenül, az adósnak a végrehajtó útján kézbesítteti. A Vht. 12. § (2) bekezdése szerint pedig, ha a végrehajtást kérő a nyomtatványt nem megfelelően töltötte ki, a bíróság a hiányt pótolhatja.

Egyébként is a végrehajtási lap kiállítása megtagadásának csak abban az esetben van helye, ha a hiányok pótlásának az elmulasztása folytán a kérelem nem bírálható el. A konkrét esetben a Legfelsőbb Bíróság szerint a Vht. 12. § (2) bekezdése volt a helyesen alkalmazandó jogszabályhely, ami alapján a bíróságnak a végrehajtási lapot eltérően kell kiállítania a teljesítési határidő helyes megjelölésével, hiszen a nem megfelelően kitöltött nyomtatvány esetében a bíróság a hiányokat saját hatáskörben, az iratokban rendelkezésre álló adatok alapján maga is pótolhatja.

3. Szóban előterjesztett kérelem

A végrehajtást kérő a Vht. 12. § (3) bekezdése alapján szóban is előterjeszti a végrehajtási kérelmét. Ebben az esetben a bíróság a kérelmet végrehajtható okirat kitöltésével foglalja írásba. Az ehhez szükséges formanyomtatványok a bírósági irodákon rendelkezésre állnak.

A szóban előterjesztett kérelem akkor foglalható írásba, és állítható ki a megfelelő végrehajtható okirat, ha a kiállításának az alapjául szolgáló okirat (ítélet, közjegyző okirat stb.) a fél vagy a bíróság rendelkezésére áll, így ellenőrizhető a kérelem alapjául szolgáló tények valódisága. Amennyiben mindezek ellenére mégis hiányosan kerül előterjesztésre a kérelem, annak átvételét nem tagadhatja meg a bíróság, de a hiányok pótlása iránt intézkednie kell, és eredménytelenség esetén a kérelmet vissza kell utasítania.

4. Speciális rendelkezés a költségmentesség, illetve a költségfeljegyzési jog vonatkozásában

A 2018. január 1-jei hatállyal beiktatott Vht. 12. § (5) bekezdés szerint a végrehajtási eljárásban a végrehajtást kérő munkáltatót nem illeti meg a költségmentesség és a költségfeljegyzési jog. Ez egy speciális szabály, mert a Pp. 97. § (1) bekezdése alapján – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – a költségmentesség, a költségfeljegyzési jog, az illetékmentesség és a tárgyi illetékfeljegyzési jog hatálya – kérelem esetén a kérelem előterjesztésétől kezdve – a per egész tartamára, valamint a végrehajtási eljárásra is kiterjed. Maga a Pp.-szabály is lehetővé teszi az eltérést jogszabály által, amely felhatalmazással a fentiek szerinti körben a Vht. él.

A Vht. 9. §-ának általános előírása folytán a Pp. 97. § (1) bekezdésébe foglalt felhatalmazás hiányában is megtehetné a jogalkotó, hogy a polgári perrendtartáshoz képest más tartalmú szabályt alkot, hiszen csak a Vht. eltérő szabályozása hiányában irányadók a Pp. rendelkezései. A végrehajtást kérő munkáltató végrehajtási eljárásra vonatkozó költségmentessége és a költségfeljegyzési joga hiányát pedig maga a Vht. rendezi.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 97. § (1)

12/A. § (1) Az önálló bírósági végrehajtó hatáskörébe tartozó ügyben a végrehajtás iránti kérelmet a 11. § (2) és (3) bekezdésében foglaltak közlésével az illetékes végrehajtónál is elő lehet terjeszteni. Ebben az esetben a végrehajtható okirat nyomtatványt a végrehajtó tölti ki, és továbbítja a végrehajtás elrendelésére jogosult bírósághoz.

(2) Az (1) bekezdésben foglaltak nem mentesítik a végrehajtást kérőt a végrehajtási kérelem hiányosságának pótlására vonatkozó kötelezettsége alól.

(3) A végrehajtó az (1) bekezdés szerinti kérelmet – ha a szükséges adatok rendelkezésre állnak – 15 napon belül elkészíti és megfelelő példányszámban továbbítja a bírósághoz. Ha a rendelkezésre bocsátott iratok alapján megállapítható, hogy az ügyben nincs helye végrehajtás elrendelésének, erről a kérelem elkészítésére előírt határidőn belül tájékoztatja a kérelmet előterjesztőt.

A végrehajtási kérelem előterjesztése a végrehajtónál

A végrehajtási kérelem adat-, és formakényszere a személyesen eljáró végrehajtást kérőnek sok esetben nehézséget okoz. A végrehajtási eljárásban a jogi képviselet nem kötelező, pártfogó ügyvéd kirendelésére pedig csak szűk körben van lehetőség. Ezen körülmények indukálták azt a megoldást, hogy a jogalkotó a laikus félnek segítséget adjon azzal, hogy a végrehajtási kérelem előterjesztését közvetlenül a kérdésben nyilvánvalóan professzionális szakember útján, közvetlenül a végrehajtónál tette lehetővé.

Ha a végrehajtási kérelem a végrehajtónál került előterjesztésre, a végrehajtást kérőnek a végrehajtási kérelem hiányosságainak a pótlása törvényi kötelezettsége, nemteljesítése esetén a végrehajtó nem továbbítja a végrehajtási kérelmet a bírósághoz. Ez a Vht. 12/A. § (3) bekezdéséből az a contrario jogértelmezési technikával egyértelműen megállapítható, mert a végrehajtónak a végrehajtás elrendelése iránti kérelmet csak akkor kell 15 napon belül elkészítenie és megfelelő példányszámban továbbítania a bírósághoz, ha a szükséges adatok rendelkezésre állnak, ellenkező esetben tehát nem. Mindez teljesen logikus, hiszen adatok hiányában a legprofesszionálisabb végrehajtó sem tudja a kérelmet megfelelően elkészíteni.

Nemcsak hiányos adatok képezhetik akadályát a végrehajtási kérelem végrehajtó általi elkészítésének, hanem az is, ha csak a végrehajtást kérő téves tudattartalma szerint van helye a végrehajtás elrendelésének, ténylegesen azonban nincs. Ha tehát a rendelkezésre bocsátott iratok alapján megállapítható, hogy az ügyben nincs helye végrehajtás elrendelésének, erről a kérelem elkészítésére előírt határidőn belül tájékoztatja a végrehajtó a kérelmet előterjesztőt, és értelemszerűennem készíti el a kérelmet.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2020. 4124. A végrehajtási kérelem kötelező adattartalmára a Pp. 170. §-ában a keresetlevél kötelező tartalmi elemeire vonatkozó rendelkezés nem alkalmazandó. A Vht. 9. §-a ugyanis csak azokra az eljárási kérdésekre rendeli a Pp. szabályainak alkalmazását, amely eljárási kérdéseket a Vht. eltérően nem szabályoz, azonban a végrehajtási kérelemre és annak adattartalmára a Vht. 11–12. §-ai eltérő szabályozást tartalmaznak.

BDT2019. 4059. A Teljesítésigazolási Szakértői Szerv szakvéleményére alapított, a kért összegnek a bírói letéti számlán történő elhelyezésére kötelező ideiglenes intézkedés végrehajtását az 501. számú, a meghatározott cselekmény végrehajtására vonatkozó végrehajtási lappal kérheti az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet előterjesztő mint végrehajtást kérő.

A végrehajtás általános feltételei

13. § (1) A végrehajtható okiratot akkor lehet kiállítani, ha a végrehajtandó határozat

a) kötelezést (marasztalást) tartalmaz,

b) jogerős, végleges vagy előzetesen végrehajtható, valamint az ügyészség, illetve a nyomozó hatóság határozata további jogorvoslattal nem támadható, és

c) a teljesítési határidő letelt.

(2) A bíróság által jóváhagyott egyezség alapján akkor is végrehajtható okiratot lehet kiállítani, ha a jóváhagyó végzést megfellebbezték. Ez a rendelkezés a közjegyző által jóváhagyott – a bírósági egyezséggel azonos hatályú – egyezségre is irányadó.

(3) A kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről szóló 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: 861/2007/EK rendelet) szerinti eljárásban hozott ítélet alapján végrehajtható okiratot lehet kiállítani akkor is, ha az ítéletet megfellebbezték.

(4) Nem lehet végrehajtható okiratot kiállítani a jogerős fizetési meghagyás alapján, ha a jogerősítési záradék akként került kiállításra, hogy a követelés tárgyában nincs helye végrehajtásnak.

(5) Az (1) bekezdésben foglalt feltételek az okiraton alapuló követelés végrehajtására megfelelően irányadók.

1. A végrehajtás általános feltételei

A Vht. 13. § (1) bekezdése a törvény egyik legfontosabb szabálya, hiszen a végrehajtás általános feltételeit tartalmazza, amelyek hiányában nem kerülhet sor a végrehajtás elrendelésére, és ezáltal a végrehajtás foganatosítására vonatkozó szabályok alkalmazására sem. Bizonyos esetekben lehetnek további speciális feltételek, de a főszabály szerinti általános feltételek a Vht. 13. §-ában találhatók. Ezek pedig az alábbiak. A végrehajtandó határozat:

– kötelezést (marasztalást) tartalmaz;

– jogerős, végleges vagy előzetesen végrehajtható;

– a teljesítési határidő letelt.

2. Kötelezés (marasztalás) mint a végrehajtás általános feltétele

A bírósági ítéleteket – legalábbis sok egyéb osztályozási szemponton túlmenően, a végrehajtás általános feltételei vonatkozásában releváns körben – aszerint lehet osztályozni, hogy marasztalást, megállapítást vagy jogalakítást tartalmaznak.

A kizárólag megállapítást vagy jogalakítást tartalmazó határozatok végrehajtására sem lehetőség, sem szükség nincsen, hiszen e határozatok jogi természete kizárja a végrehajtást. Az adott határozat rendelkezése alapján lehet megállapítani, hogy milyen típusú határozatról van szó. Előfordulhatnak ugyanakkor vegyes típusú határozatok is, amelyek jogalakítást és kötelezést is tartalmaznak. Ennek tipikus példája házassági bontóperben hozott ítélet, ahol a házasság felbontása a jogalakítás, a tartásdíj megállapítása pedig a marasztalás. Ilyen esetekben a határozat marasztaló rendelkezéseinek a végrehajtása merülhet fel problémaként és lehetőségként. Természetesen a végrehajtás elrendeléséhez a kötelezést (marasztalást) tartalmazó kritériumnak nemcsak az ítélet, hanem minden olyan határozat vonatkozásában fenn kell állnia, amelyet bírósági végrehajtás útján szeretne a jogosult kikényszeríteni, és amely alapján végrehajtható okirat kiállításának lehet helye. Ilyenek a bírósági meghagyás, a fizetési meghagyás, illetve a bíróság által jóváhagyott egyezség. A Vht. 13. § (5) bekezdése a törvényi elvárásokat kiterjeszti az okiratokra is, így a végrehajtási záradék alapjául szolgáló okiratok vonatkozásában is irányadók a fentiek, miként a további két kritériumnak, a jogerőnek vagy előzetes végrehajthatóságnak, illetve a teljesítési határidő elteltének is fenn kell állnia az okiratok vonatkozásában is. Ezáltal valamennyi végrehajtandó határozat vonatkozásában azonos a követelményrendszer.

Az ítéletnek azonban csak a rendelkező része tartalmazhat a végrehajtás általános feltételeinek megfelelő marasztalást, ahogy a Legfelsőbb Bíróság BH2003. 162. szám alatt közzétett eseti döntése elvi éllel kifejtette: kizárólag az ítélet rendelkező része alapján, e rendelkezések figyelembevételével van helye végrehajtási lap kiállításának a Vht. 13. § (1) bekezdése alapján. Végrehajtás elrendelésének alapjául az ítélet indokolásában kifejtettek nem szolgálhatnak. Akkor sem, ha – mint a konkrét esetben – az indokolás tartalmazza, hogy a földhivatal határozatának a hatályon kívül helyezésével „ténylegesen az a helyzet áll elő, hogy […] a IV. rendű felperes kérelme szerint az 1992. évi térképi ábrázolást kell helyreállítani”.

Fontos követelmény, hogy a végrehajtás alapjául szolgáló kötelező/marasztaló rendelkezés világos és egyértelmű legyen. Ez pénzkövetelésben történt marasztalás esetén nem szokott gondot okozni, meghatározott cselekmény végrehajtása esetén viszont gyakran. A meghatározott cselekmény pontos leírása ugyanis nem mindig egyszerű feladat az ítéletet hozó bírónak. Ez a problémakör merült fel a BH1999. 122. szám alatt közzétett eseti döntés szerinti ügyben, ami általános vezérfonalul is szolgálhat a meghatározott cselekmények előírása vonatkozásában. A jogesetben a bíróság jogerős ítéletével – egyéb rendelkezések mellett – arra kötelezte az alperest, hogy az eredeti birtokállapotot 30 napon belül állítsa helyre, vagyis e meghatározott cselekmény teljesítését írta elő. A Legfelsőbb Bíróság azonban végrehajtható rendelkezés hiányában hatályon kívül helyezte az ítéletet. Döntését azzal indokolta, és ez a tárgyalt kérdés szempontjából általános jelleggel is hasznosítható, hogy a bíróság a jogerős ítéletével az eredeti állapot helyreállítását rendelte el, anélkül azonban, hogy meghatározta volna azokat a részcselekményeket, amelyeket az alperesnek el kell végeznie ahhoz, hogy a jogerős ítéletet végrehajtottnak lehessen tekinteni. Akkor járt volna el helyesen a bíróság, ha a lakáshoz hozzákapcsolt raktárhelyiség megszüntetése érdekében elvégzendő munkákat, tehát azt a tevékenységet, amit az eredeti birtokállapot helyreállítása az adott ügyben ténylegesen jelent, szakértő bevonásával határozza meg úgy, hogy annak teljesítése ne vethessen fel végrehajtási gondokat. E körben fontos kiemelni, hogy már a keresetet is úgy célszerű befogadni, hogy az a kérelemnek történő helyt adás esetén végrehajtásra alkalmas legyen.

A tűrésre kötelezést tartalmazó rendelkezés is marasztalásnak minősül, így a tűrés vonatkozásában is helye van a végrehajtás elrendelésének. Ebben az esetben viszont az imént tárgyalt pontos meghatározás jegyében ahhoz, hogy a tűrésre kötelező határozat végrehajtható legyen, a követelés kielégítésének a tűrésére kötelező bírósági határozatnak tartalmaznia kell annak a követelésnek az összegét, amellyel az adós a hitelezőnek tartozik, és amelynek végrehajtását az átruházott vagyonból a jogszerző tűrni tartozik.

3. Jogerő mint a végrehajtás általános feltétele

A Vht. 13. § (1) bekezdése jogerő alatt az alaki jogerőt érti, vagyis hogy a jogerős határozat rendes perorvoslattal, illetőleg jogorvoslattal már nem támadható meg. A határozat jogerejének egyik joghatása a határozat végrehajthatósága. A végrehajtás alapjául szolgáló határozat ellen lehet mód rendkívüli perorvoslat (perújítás vagy felülvizsgálat) előterjesztésére, azonban ez nem akadálya a végrehajtás elrendelésének. Egyébként a foganatosításnak, tehát a végrehajtó által végzett végrehajtási cselekményeknek sem jelenti akadályát a rendkívüli perorvoslat, azzal azonban, hogy lehetőség van mind a perújítás, mind a felülvizsgálat esetében a végrehajtás felfüggesztésére, de ha ezzel a lehetőséggel nem él az arra feljogosított fórum, akkor a rendkívüli jogorvoslat ténye önmagában a végrehajtás foganatosítását sem akasztja meg. Egyébként a Pp. 401. § (2) bekezdése alapján, ha a perújítás során eljáró, elsőfokú határozatot hozó bíróság a perújítást megengedte, és annak a sikere valószínűnek mutatkozik, a bíróság a megtámadott ítélet végrehajtását hivatalból is felfüggesztheti. Felülvizsgálati eljárásban a Kúria függesztheti fel a végrehajtás alapjául szolgáló határozat végrehajtását.

Az elsőfokon eljárt tanács elnöke a jogerő időpontját a határozat eredeti példányára vezetett záradékban vagy külön határozatban tanúsítja. A bíróság a határozat jogerőre emelkedéséről a felet, illetve az egyéb érdekeltet a jogerőre emelkedéstől számított tizenöt napon belül értesíti. Az értesítés a jogerőt tanúsító végzés, ha pedig a fél, illetve az egyéb érdekelt részére a határozatot még nem kézbesítették, a határozat jogerőt tanúsító végzést tartalmazó kiadmányának a kézbesítésével történik.

4. Előzetes végrehajthatóság mint a végrehajtás általános feltétele

E körben elsőként azt fontos kiemelni, hogy a jogerő és az előzetes végrehajthatóság vagylagos feltételek. A Vht. egyébként jogerős határozatok esetében eleve feltételezi a végrehajthatóságot, a már tárgyalt fogalmi kritériumnak megfelelően, így csak a jogerőre nem emelkedett határozatok vonatkozásában értelmezhető az előzetes végrehajthatóság.

Az előzetes végrehajthatóság speciális és kivételes kategória, hiszen főszabályként az ítélet végrehajtása csak annak jogerőre emelkedése és a teljesítésre nyitva álló határidő letelte után lehetséges. Ezen főszabály alól létesít kivételt az előzetes végrehajthatóság. Ilyen esetben ugyanis nem kell bevárni a jogerőre emelkedést, a jogosult azonnal végrehajtást kérhet, természetesen az önkéntes teljesítésre nyitva álló határidő letelte után, hiszen a marasztalt fél ezen jogát az előzetes végrehajthatóság sem érinti. A kivételességre tekintettel csak olyan esetekben biztosítja a jogalkotó az előzetes végrehajtás lehetőségét, ha nyomós érdek mutatkozik a felperes jogainak védelme oldalán, vagy más okból aggálytalan, hogy az ítéletet még az esetlegesen benyújtandó fellebbezés elbírálása előtt végrehajthatóvá nyilvánítják. Az előzetes végrehajthatóságról a bíróság annak fennállása esetén hivatalból köteles határozni, ebből viszont egyértelműen következik az is, hogy nem a törvény erejénél fogva, hanem csak a bíróság kifejezett rendelkezésére áll be az előzetes végrehajthatóság. Ha a bíróság az előzetes végrehajthatóság tárgyában a határozathozatalt elmulasztja, akkor a Pp. 355. § (1) bekezdés alapján az ítélet kiegészítésének van helye.

Az előzetes végrehajthatóság eseteit a Pp. 362. §-a határozza meg. Ennek alapján fellebbezésre tekintet nélkül végrehajthatónak kell nyilvánítani:

– a tartásdíjban, járadékban és más hasonló célú időszakos szolgáltatásban marasztaló ítéletet;

– a birtokháborítás megszüntetésére kötelező ítéletet;

– az alperes által elismert követelésben marasztaló ítéletet;

– a közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban vállalt kötelezettségen alapuló pénzbeli marasztalást tartalmazó ítéletet, ha az annak alapjául szolgáló összes körülményt ilyen okirattal bizonyították; és

– a nem pénzbeli marasztalást tartalmazó ítéletet, ha a felperesnek a végrehajtás elhalasztásából aránytalanul súlyos vagy nehezen megállapítható kára származnék, és ha a felperes megfelelő biztosítékot nyújt.

A bíróság az érdek-összemérési felhatalmazás jegyében az első eset kivételével az előzetes végrehajthatóság kimondását mellőzheti, ha az az alperesre aránytalanul súlyosabb terhet jelent, mint az előzetes végrehajthatóság mellőzése a felperesre. Az alperesnek az erre irányuló kérelmét a tárgyalás berekesztése előtt kell előterjesztenie.

A végrehajtás szempontjából fontos, és az eddigi tapasztalatok alapján úgy tűnik, hogy a kérelmezői gyakorlatban még nem kellőképpen honosodott meg, hogy az előzetes végrehajthatóság a perköltségre, a meg nem fizetett illetékre és az állam által előlegezett költségre nem terjed ki.

Fontos viszont kiemelni, hogy a felsoroltakon túl a Pp. 105. § (2) bekezdés folytán törvény erejénél fogva előzetesen végrehajtható az ideiglenes intézkedést elrendelő végzés is, ezért – függetlenül a kötelezett esetleges fellebbezésétől – e végzés alapján is helye van a végrehajtás elrendelésének.

5. A teljesítési határidő mint a végrehajtás általános feltétele

Alapvető szabály, hogy a teljesítés határideje a határozat közlését követő napon kezdődik meg. A végrehajtást kérők mégis gyakran tévesen adják meg a teljesítési határidő dátumát, azonban – ahogyan azt a Vht. 12. §-ának a kommentárjánál láthattuk – ebben az esetben nincs lehetőség a végrehajtás elrendelésének a megtagadására, mert a bíróság az ügy iratai alapján ezt az adatot pótolhatja, és pótolnia is kell.

Egyebek mellett a teljesítési határidő meghatározásának a hiánya képezte a BH2003. 122. szám alatt közzétett eseti döntés alapjául szolgáló ügy tárgyát. A Kúria döntése szerint a jogszabályi rendelkezések helyes értelmezéséből az következik, hogy a végrehajtás elrendelésének alapjául szolgáló okiratnak tartalmaznia kell mindazokat az adatokat, amelyeknek alapján kétséget kizáróan megállapítható – a Ptk. teljesítésre vonatkozó szabályait is figyelembe véve – az adós kötelezettsége. A végrehajtani kért ítélet rendelkező része pedig a teljesítési határidőt nem tartalmazta, így szükségképpen nem lehetett megállapítani a teljesítési határidő elteltét sem, mint a végrehajtás elrendelésének egyik kritériumát. Így a végrehajtás ilyen esetben nem rendelhető el, a végrehajtási lap kiállítása iránti kérelmet tehát a bíróságnak meg kell tagadnia, ha pedig – mint a perbeli esetben – a végrehajtás ennek ellenére elrendelésre került, a végrehajtási lapot vissza kell vonni.

6. A jogerő alóli további kivételek

A Vht. 15. § (1) bekezdés c) pontja alapján az elsőfokon eljárt bíróság végrehajtási lapot állít ki a bíróság által jóváhagyott egyezség alapján. A bíróság által jóváhagyott egyezség alapján tehát az ítélethez, a fizetési meghagyáshoz és a bírósági meghagyáshoz hasonlóan végrehajtható okiratot lehet kiállítani. Az egyezség viszont annyiban speciális, hogy a felek egyező akaratát hagyja jóvá a bíróság, hiszen a Pp. 239. § (1) bekezdése alapján, ha az egyezség megfelel a jogszabályoknak, a bíróság azt végzéssel jóváhagyja, ellenkező esetben a jóváhagyást megtagadja, és az eljárást folytatja. A Pp. 239. § (2) bekezdése szerint pedig az egyezséget jóváhagyó vagy azt megtagadó végzés ellen külön fellebbezésnek van helye. A jóváhagyó végzés elleni fellebbezésnek ugyanakkor az egyezség végrehajtására, a megtagadó végzés elleni fellebbezésnek pedig az eljárás folytatására nincs halasztó hatálya. Ezzel a rendelkezéssel való összhangot biztosítja a Vht. 13. § (2) bekezdése annak kimondásával, hogy a bíróság által jóváhagyott egyezség alapján akkor is ki lehet állítani a végrehajtható okiratot, ha a jóváhagyó végzést megfellebbezték. Ha fellebbezést nyújtanak be, akkor az egyezséget jóváhagyó végzés sem emelkedhet jogerőre, így a kifejtettek alapján jelen esetben is jogerő hiányában rendelhető el a végrehajtás. A Vht. 31/E. §-ában foglalt szabályok betűjével és szellemével összhangban rendelkezik a Vht. 13. § (2) bekezdése arról, hogy ez a rendelkezés a közjegyző által jóváhagyott – a bírósági egyezséggel azonos hatályú – egyezségre is irányadó.

A bíróság által jóváhagyott egyezséghez hasonlóan a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről szóló 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet szerinti eljárásban hozott ítélet alapján akkor is végrehajtható okiratot lehet kiállítani, ha az ítéletet megfellebbezték. Ez a szabály a 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 15. cikkével való összhang miatt került a Vht.-ba, mert az említett 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 15. cikk akként rendelkezik, hogy az ítélet a lehetséges jogorvoslati eszközöktől függetlenül végrehajtható, és biztosíték nyújtása sem követelhető. Arra az esetre, hogyha ezen általános szabály alkalmazása a konkrét esetben jogsérelmet idézne elő, a 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 23. cikke úgy rendelkezik, hogy amennyiben valamelyik fél jogorvoslattal élt a kis értékű követelések európai eljárásában hozott ítélettel szemben vagy ilyen jogorvoslat még lehetséges, vagy a fél a 18. cikk értelmében felülvizsgálati kérelemmel élt, a végrehajtás szerinti tagállam hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bírósága vagy illetékes hatósága azon fél kérelmére, aki ellen a végrehajtást kérték:

– a végrehajtási eljárást biztosítási intézkedésekre korlátozhatja;

– a végrehajtást az általa meghatározott biztosíték nyújtásától teheti függővé; vagy

– kivételes körülmények fennállása esetén felfüggesztheti a végrehajtási eljárást.

Fontos azonban kiemelni, hogy a 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 23. cikke, illetve annak esetleges alkalmazása nem akadálya a végrehajtás elrendelésének, azt ebben az esetben is el kell rendelni, mind a rendelet, mind az azzal összhangban lévő Vht. 13. § (3) bekezdése alapján. Ezek a korrekciós lehetőségek ugyanis csak a végrehajtás elrendelését követően illetik meg az adóst.

7. Speciális szabály a fizetési meghagyás vonatkozásában

Nem lehet végrehajtható okiratot kiállítani a jogerős fizetési meghagyás alapján, ha a jogerősítési záradékban az szerepel, hogy a követelés tárgyában nincs helye végrehajtásnak. Ez a rendelkezés az alábbi esetkörre vezethető vissza, illetve az Fmhtv. alábbi előírásaival való összhang megteremtése végett került a Vht.-ba. Az Fmhtv. 31. § (1) bekezdése szerint nem tekinthető a fizetési meghagyás megtámadásának, ha a kötelezett arra hivatkozik, hogy az érvényesített követelést a fizetési meghagyás kézhezvételét követően teljesítette; ebben az esetben a meghagyás az ellentmondásra nyitva álló határidő utolsó napját követő napon jogerőre emelkedik. A kötelezettnek – ha a teljesítésről bizonylatot kapott, vagy a teljesítést egyedi azonosítóval rendelkező pénzügyi művelettel hajtotta végre – a fentiekről szóló nyilatkozatban meg kell jelölnie a bizonylat sorszámát és keltét, illetve a pénzügyi művelet azonosítóját (tranzakcióazonosító, befizetőazonosító stb.), illetőleg annak az időpontját. Az Fmhtv. 31. § (2) bekezdése szerint pedig a közjegyző a kötelezett nyilatkozatának a beérkezését követően e nyilatkozatról szóló értesítés kézbesítésével egyidejűleg felhívja a jogosultat, hogy tizenöt napon belül nyilatkozzék a követelés fennállásáról. Ha a jogosult a kötelezett állítását elismeri, vagy a felhívásra nem nyilatkozik, a közjegyző a jogerősítési záradékban feltünteti, hogy a követelés – vagy annak a nyilatkozattal, illetve az elismeréssel érintett része – tárgyában végrehajtásnak nincs helye. Mindezek alapján tehát a Vht.-nak reagálnia kellett erre az esetre, ez történt meg a fentiek szerint a Vht. 13. § (4) bekezdése szerinti előírás törvénybe iktatásával.

Kapcsolódó joggyakorlat

BDT2020. 4266. I. Nincs helye végrehajtás elrendelésének ingóságok kiadása iránt, ha a végrehajtandó határozat csak annak a megállapításáról rendelkezik, hogy az ingóságok tulajdonjogát a végrehajtást kérő – meghatározott jogcímen – megszerezte.

II. Nincs arra jogszabályi lehetőség, hogy a végrehajtást elrendelő bíróság elrendelje a végrehajtandó jogerős határozat kijavítását vagy kiegészítését, kizárólag az abban foglalt rendelkezés alapján határozhat arról, hogy fennállnak-e a végrehajtás elrendelésének törvényes feltételei.

BDT2017. 3623. A felszámolási bíróságnak a felszámolási eljárást befejező és annak keretében valamely követelésnek a hitelezőre történő engedményezéséről rendelkező végzése nem minősül marasztaló határozatnak. A jogutódlását ezen határozattal igazoló végrehajtást kérő követelése az engedményezett követelés alapját képező marasztaló határozaton alapul, ezért a végrehajtási lap kiállítására az alapügyben elsőfokon eljárt, végrehajtandó határozatot hozó bíróság az illetékes.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 105. § (2) bekezdés, 239. § (1) bekezdés, 362. §, 401. §

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról 31. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 861/2007/EK rendelete a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről 15. cikk, 23. cikk

14. § Tartásdíj, szüléssel járó költség és tartásra irányuló járadékszerű szolgáltatás (a továbbiakban: tartásdíj) behajtására elrendelt végrehajtás esetén a végrehajtható okiratot a lejárt, 6 hónapnál régebbi tartásdíjrészletekre nézve akkor lehet kiállítani, ha a végrehajtást kérő valószínűsítette, hogy

a) a tartásdíjhátralék az adós rosszhiszemű magatartására vezethető vissza, vagy

b) annak érvényesítését alapos okból mulasztotta el.

A tartásdíj-követelés érvényesítése a végrehajtási eljárás során

Ezen szabály a Ptk. 4:208. § (3) bekezdése végrehajtási szakra vetített változata. A Ptk. 4:208. § (3) bekezdése szerint ugyanis a tartási követelést hat hónapnál régebbi időre bírósági úton csak akkor lehet visszamenőlegesen érvényesíteni, ha a jogosult a követelés érvényesítésével alapos ok miatt késlekedett. Ha a jogosult perben érvényesítette a tartásdíj-követelését, és a jogerősen megítélt tartásdíj végrehajtását viszonylag hosszabb ideig nem kezdeményezi, akkor a végrehajtható okiratot a lejárt, hat hónapnál régebbi tartásdíjrészletekre nézve – az általános szabályokhoz képesti kivételként – nem lehet kiállítani. Ennek oka az alimentációs jellegben rejlik, hiszen erősen megkérdőjelezhető, hogy tényleg a tartási célra használná-e a végrehajtást kérő ezt az összeget, ha arra hosszú hónapokig nem volt szüksége. Ugyanez az alimentációs jelleg állapítható meg a szüléssel járó költség, illetve tartásra irányuló járadékszerű szolgáltatás esetén is, így mind a főszabály, mind a kivételek e körben is azonosak.

A hat hónapnál régebbi tartásdíjrészletekre elrendelni kért végrehajtás vonatkozásában azonban differenciálnia kellett a jogalkotónak, azaz figyelembe kellett vennie, hogy milyen okból maradt el a végrehajtás kezdeményezése. Amennyiben nem a tartásra jogosult hibájára vagy érdekkörére vezethető vissza a mulasztás, akkor nincs jogi alap a főszabályhoz képest a kivétel alkalmazására, és a kivétel alóli kivételként az általános szabályok szerint rendelhető el a végrehajtás a lejárt, hat hónapnál régebbi tartásdíjrészletekre is. Ennek esetei: ha a végrehajtást kérő valószínűsítette, hogy a tartásdíjhátralék az adós rosszhiszemű magatartására vezethető vissza, vagy annak érvényesítését alapos okból mulasztotta el.

Az ítélkezési gyakorlat szerint az adós rosszhiszemű magatartására tipikusan olyan esetekben vezethető vissza az igényérvényesítés elmulasztása, ha például a fizetési kötelezettsége alóli mentesülése végett a jogosultat tudatosan megtévesztette, vagy lakóhelye, illetve munkahelye változását nem jelentette be, illetőleg ami szintén többször előfordul: külföldi munkavállalását elhallgatva nem állapítható meg belföldi jövedelem. Ezzel szemben – a gyakorlat szerint – az egyszeri nemfizetés vagy nem a tényleges összeg kifizetése nem alapozza meg az adós rosszhiszeműségének a megállapítását. A tartásdíj érvényesítésének alapos okból történő elmulasztása esetén a jogosult személyi körülményeit kell vizsgálni, és az alapján, az egyedi szituáció konkrét és alapos mérlegelése alapján lehet a kérdésben állást foglalni.

A Ptk. szabályaival való reláció végett fontos kiemelni, hogy a Ptk. 4:208. § (3) bekezdése a korábban idézett szabályon túl azt is tartalmazza, hogy három évnél régebbi időre tartási követelést egyáltalán nem lehet bírósági úton (perben) érvényesíteni. A Vht.-ban a végrehajtás vonatkozásában ilyen végső határidő ugyanakkor nem szerepel, vagyis maximum az végrehajtási jog elévülésének a szabályaiból következhet végső határidő. Ha tehát fennáll a Vht. 14. § a) vagy b) pontjába foglalt kritériumok valamelyike, és nem állapítható meg elévülés, akkor a végrehajtás vonatkozásában nem irányadó a Ptk. szerinti hároméves határidő.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 4:208. § (3) bekezdés

14/A. § (1) Ha a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12-i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1215/2012/EU rendelet) 53. cikke alapján kiállított tanúsítvánnyal ellátott külföldi határozat olyan intézkedést vagy rendelkezést tartalmaz, amely nem ismert a magyar jogban, a végrehajtás elrendelésére a 16. § n) pontja alapján illetékességgel rendelkező bíróság végzésével az intézkedést vagy rendelkezést az 1215/2012/EU rendelet 54. cikkében foglaltaknak megfelelően hozzáigazítja az azonos joghatást kiváltó, valamint hasonló célokat és érdekeket követő intézkedéshez vagy rendelkezéshez.

(2) Az (1) bekezdés szerint meghozott végzés ellen a végrehajtást kérő és az adós fellebbezéssel élhet.

(3) Ha az (1) bekezdés szerinti eljárás lefolytatása szükséges, a bíróság a végzés jogerőre emelkedését követően állítja ki a végrehajtási lapot.

Külföldi határozat rendelkezésének hozzáigazítása a magyar szabályokhoz

A Vht. 14/A. §-a az európai uniós jogharmonizáció jegyében kerül be a törvénybe. A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 39. cikke szerint a valamely tagállamban hozott, az adott tagállamban végrehajtható határozat egy másik tagállamban is végrehajtható anélkül, hogy azt végrehajthatóvá kellene nyilvánítani. Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 41. cikke szerint pedig a másik tagállamban hozott határozatok végrehajtására irányuló eljárásra a címzett tagállam joga irányadó. A valamely tagállamban hozott, a címzett tagállamban végrehajtható határozatot a címzett tagállamban hozott határozatokra vonatkozó feltételekkel azonos feltételekkel kell ott végrehajtani. Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 42. cikke szerint egy adott tagállamban hozott határozatnak egy másik tagállamban történő végrehajtása céljából a kérelmezőnek a hatáskörrel rendelkező végrehajtó hatóság rendelkezésére kell bocsátania az alábbiakat:

– a határozat egy példányát, amely megfelel a hitelesség megállapításához szükséges feltételeknek; valamint

– az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 53. cikke alapján kiállított tanúsítványt, amely igazolja, hogy a határozat végrehajtható, valamint a határozat kivonatát és adott esetben a visszakövetelhető perköltségekkel és a kamat kiszámításával kapcsolatos információkat.

Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 43. cikke szerint, amennyiben egy másik tagállamban hozott határozat végrehajtását kérik, az 53. cikk alapján kiállított tanúsítványt kézbesítik annak a félnek, aki ellen a végrehajtást kérik, még az első végrehajtási intézkedést megelőzően. A tanúsítványhoz csatolni kell a határozatot, ha azt az említett személy részére még nem kézbesítették.

Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 54. cikke akként rendelkezik, hogy amennyiben a határozat olyan intézkedést vagy rendelkezést tartalmaz, amely nem ismert a címzett tagállam jogában, az említett intézkedést vagy rendelkezést lehetőség szerint hozzá kell igazítani az adott tagállam jogában létező, azonos joghatást kiváltó, valamint hasonló célokat és érdekeket követő intézkedéshez vagy rendelkezéshez. Ezen kiigazítás korlátja azonban, hogy nem járhat az eredeti eljárás helye szerinti tagállam jogában előírtakon túlmutató joghatásokkal. Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet lehetőséget biztosít arra, hogy bármely fél bíróság előtt megtámadja az intézkedés vagy rendelkezés kiigazítását.

Mindezen szabályok összességével harmonizál a Vht. 14/A. §-a, hiszen a hivatkozott, 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 53. cikke szerinti tanúsítvánnyal ellátott külföldi határozat olyan intézkedést vagy rendelkezést tartalmaz, amely nem ismert a magyar jogban, a végrehajtás elrendelésére illetékességgel rendelkező bíróság – vagyis az adós lakóhelye, székhelye, ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetve a képviselet belföldi cégnyilvántartásba bejegyzett székhelye, az európai gazdasági egyesülés belföldi telephelye szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Pest megyében a Budakörnyéki Járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság – végzésével az intézkedést vagy rendelkezést az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 54. cikkében foglaltaknak megfelelően hozzáigazítja az azonos joghatást kiváltó, valamint hasonló célokat és érdekeket követő intézkedéshez vagy rendelkezéshez.

E körben kiemelnénk, hogy az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletből kizárólag a Vht. 14/A. §-ában foglalt szabállyal közvetlen összefüggésben álló rendelkezéseket mutattuk be, a kivételek, illetve a végrehajtás megtagadása, bár rendkívül fontos kérdések, de nem érintik a Vht. 14/A. §-ának a kommentárját, így ezeket nem tárgyaltuk.

Az azonos joghatást kiváltó, valamint hasonló célokat és érdekeket követő intézkedéshez vagy rendelkezéshez való hozzáigazítás tárgyában meghozott végzés ellen a végrehajtást kérő és az adós is fellebbezéssel élhet. Ez a szabály az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 54. cikk (2) bekezdésével van összhangban, amely lehetőséget biztosít arra, hogy bármely fél bíróság előtt megtámadja az intézkedés vagy rendelkezés kiigazítását. Abban az esetben, ha a Vht. 14/A. § (1) bekezdése szerinti, imént tárgyalt hozzáigazító eljárás lefolytatása szükséges, a bíróság az erről szóló végzés jogerőre emelkedését követően állítja ki a végrehajtási lapot.

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról 39. cikk, 42. cikk, 53–54. cikk

Végrehajtási lap

15. § (1) Az elsőfokon eljárt bíróság végrehajtási lapot állít ki

a) a bíróság polgári vagy közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozata alapján,

b) a bíróság büntetőügyben hozott határozatának a polgári jogi igénynek helyt adó rendelkezése alapján,

c) a bíróság által jóváhagyott egyezség alapján.

(2) Az elsőfokon eljárt bíróság végrehajtási lapot állít ki a jogi segítségnyújtó szolgálatnak a pártfogó ügyvédi díjnak a pártfogó ügyvéd részére történő megfizetésére kötelező határozata alapján.

1. A végrehajtási lap áttekintése

Végrehajtási lap kiállítására a Vht. 15. §-ában szabályozott körben azon határozatok alapján kerülhet sor, melyeket a polgári peres eljárásokra vonatkozó törvények alapján lefolytatott eljárásokban hoztak. A szóban forgó határozatok közös jellemzője, hogy kontradiktórius eljárásban, bírói tényállás-megállapítás és jogértelmezés eredményeképpen keletkeztek. Az igény jogosultja a felperes, illetve az eljárás ezen szakában immáron végrehajtást kérő, a jog által biztosított igényérvényesítési lehetősége alapján fordult a bírósághoz, ahol jogvédelmi igényének helyt adva marasztaló határozat született. A Vht. 15. § (1) bekezdésében felsorolt határozatok tehát érdemi döntések, ugyanis ezekben a bíróság a perbe vitt jogról, a felperes kereseti igényéről határozott, és legalább részben marasztalta az alperest.

Végrehajtási lap kiállításának a fentiek következtében az alábbi határozatok alapján van helye:

– bíróság polgári vagy közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozata;

– bíróság büntetőügyben hozott határozata, amennyiben polgári jogi igénynek helyt adó rendelkezést tartalmaz,

– bíróság által jóváhagyott egyezség.

2. Bíróság polgári vagy közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozata

A polgári ügy kategóriája nem szűkíthető le az immáron kibővített, családi jogi és társasági jogi normákat is tartalmazó Ptk.-ra, hanem az ennél jóval szélesebb kört jelent, azok a jogviták tartoznak ide, amelyeket a bíróság a polgári eljárási jog szabályai szerint tárgyal és bírál el. Polgári jogi jogvita tehát a családjogi jogvita, a szövetkezeti jogvita, a munkaügyi jogvita, valamint az egyéb jogszabályok által polgári bíróság elé utalt jogviták, amelyek legtipikusabb példái a gyakorlatban a sajtójogi viták, illetve a gyülekezési jog és az egyesülési jog gyakorlásával kapcsolatos jogviták. Végrehajtási lap kiállításának a korábbiakban kifejtettek szerint ezen eljárásokban hozott marasztalást tartalmazó döntések alapján van helye. A marasztalás kategóriája vonatkozásában a Vht. 15. §-a speciális értelmezést nem igényel, így a Vht. 13. § (1) bekezdés a) pontjára vonatkozó kommentár irányadó e körben is.

A Vht. 15. § (1) bekezdés a) pontja tekintetében egy érdemi szempontból csupán látszólagos – az általános közigazgatási rendtartásról szóló törvény és a közigazgatási perrendtartásról szóló törvény hatálybalépésével összefüggő egyes törvények módosításáról szóló 2017. évi L. törvény 71. § a) pontjával történt – módosításra kell felhívni a figyelmet, amely ténylegesen nem jelent változást, csupán az addigi szabályok és gyakorlat továbbvitele. Korábban ugyanis a bíróság polgári ügyben hozott marasztaló határozata alapján lehetett végrehajtási lapot kiállítani, a módosítás folytán viszont – és a jelenleg hatályos szöveg szerint is – a bíróság polgári vagy közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozata alapján. A Vht. 15. § (1) bekezdés a) pontjának a szövege kiegészült tehát a közigazgatási ügyben hozott marasztaló határozatra történő utalással. Mindez azért nem jelent valójában tartalmi változást, mert a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvényhatálybalépéséig a közigazgatási ügyek is egységesen a polgári ügyek körébe tartoztak, így a Vht.-ban történő külön kiemelésük nélkül is lehetett ezekben az ügyekbena marasztaló bírósági határozat alapján végrehajtási lapot kiállítani. A Kp. hatálybalépésével azonban mindez megváltozott, hiszen a közigazgatási ügyek már nem a polgári perrendtartási szabályok szerint folynak. Ennek eredményeként pedig, mivel a jogalkotói szándék nem változott abban a tekintetben, hogy továbbra is végrehajtási lap útján folyjon a végrehajtás a közigazgatási ügyben keletkezett döntés esetében is, ki kellett bővíteni a Vht. 15. § (1) bekezdés a) pontjának a rendelkezését a polgári ügyek mellett a közigazgatási ügyekre történő utalással. Ezt tette meg a fent hivatkozott módosítás, így érdemben valójában változatlan tartalommal rendezi a kérdést a Vht. 15. § (1) bekezdés a) pontja.

3. Bíróság büntetőügyben hozott határozata polgári jogi igénynek helyt adó rendelkezése

A büntetőeljárásban érvényesített polgári jogi igény a bűncselekménnyel okozott kárnak az ún. adhéziós eljárás keretében történő, sértett általi érvényesítése. Ez azt jelenti, hogy az alapvetően magánjogi jellegű sértetti igényről a büntetőeljárásban döntenek, melynek során a büntető- és polgári anyagi jogi és eljárásjogi szabályok egymással összefonódva érvényesülnek a jogbiztonság, perhatékonyság és a sértett minél gyorsabb reparációja érdekében. A polgári jogi igénynek történő helyt adás, részbeni helyt adás esetén ugyanis a vádlottat a bűncselekménnyel okozott kár sértett részére történő megtérítésére kötelezik.

Ha tehát a bíróság a polgári igény tekintetében marasztaló határozatot hoz, akkor (önkéntes teljesítés hiányában) végrehajtásnak van helye. A végrehajtás azonban ebben a tekintetben a Vht. alá tartozó végrehajtási eljárás, a Bv. tv. nem alkalmazható, hiszen magánjogi jellegű marasztalásról van szó, így annak a végrehajtása a Vht. 15. § (1) bekezdés b) pontja szerinti végrehajtási lappal történik.

4. Bíróság által jóváhagyott egyezség

A Pp. 239. § (1) bekezdése alapján, ha az egyezség megfelel a jogszabályoknak, a bíróság azt végzéssel jóváhagyja, ellenkező esetben a jóváhagyást megtagadja, és az eljárást folytatja. Az egyezséget jóváhagyó végzés ítélet hatályú határozat, a végrehajtása az ítélettel egyezően végrehajtási lappal történhet. A Pp. 239. § (2) bekezdése szerint az egyezséget jóváhagyó vagy azt megtagadó végzés ellen külön fellebbezésnek van helye. Ami viszont specifikum, hogy a jóváhagyó végzés elleni fellebbezésnek az egyezség végrehajtására, a megtagadó végzés elleni fellebbezésnek pedig az eljárás folytatására nincs halasztó hatálya. Ennek megfelelően a Vht. 13. § (2) bekezdése alapján a bíróság által jóváhagyott egyezség alapján akkor is ki lehet a végrehajtható okiratot állítani, ha a jóváhagyó végzést megfellebbezték.

5. A jogi segítségnyújtó szolgálatnak a pártfogó ügyvédi díjnak a megfizetésére kötelező határozat

Ezen végrehajtás alapjául szolgáló határozat alapját a jogi segítségnyújtásról szóló 2003. évi LXXX. törvény teremti meg, melynek 11. §-a szerint: az állam a jogi segítségnyújtás keretében a törvényben meghatározott polgári peres és – a végrehajtási eljárás kivételével – nemperes eljárásokban, valamint a közigazgatási perekben, egyéb közigazgatási bírósági eljárásokban és közigazgatási nemperes eljárásokban a felperes, az alperes, a beavatkozó (perbehívott), az érdekelt, a kérelmező és a kérelmezett fél részére pártfogó ügyvédi képviseletet biztosít, és annak költségét a fél helyett megelőlegezi vagy viseli. A 2003. évi LXXX. törvény 11/A. §-a értelmében a polgári perrendtartásról szóló törvény szerint költségmentességben vagy munkavállalói költségkedvezményben részesülő fél pártfogó ügyvédjének államot terhelő díja e törvény szerint kerül megfizetésre, és a pártfogó ügyvéd díját az állam – külön jogszabályban meghatározottak szerint – megelőlegezi. A 2003. évi LXXX. törvény 11/B. § (1) bekezdése alapján, ha az állam a fél számára rászorultsági alapon biztosítja a pártfogó ügyvédet, a fél helyett a pártfogó ügyvéd díját megelőlegezi.

A végrehajtási lap kiállítására ezekben az esetekben akkor kerülhet sor a 2003. évi LXXX. törvény 11/A. § (3) bekezdése, illetve a 11/B. § (3) bekezdése alapján, ha a bíróság a pártfogó ügyvéd díjának a viselésére az ellenérdekű felet kötelezte a perben, ilyen esetben ez a fél köteles megfizetni az államnak a megelőlegezett pártfogó ügyvédi díjat. A bíróság a díj összegét azonban nem állapíthatja meg, ehelyett a Pp. 101. § (3) bekezdése alapján az eljárást befejező vagy az eljárás megszűnését megállapító határozatában – a díj összegének meghatározása nélkül, az állam által előlegezett költség megfizetésére vonatkozó szabályok alkalmazásával – megállapítja, hogy a pártfogó ügyvédi díj viselésére melyik fél köteles. Az elsőfokon eljárt bíróság a jogerős határozatról a következő – eljárási szakaszonként megállapított – adatok közlésével nyolc napon belül értesíti a jogi segítségnyújtó szolgálatot: a felek neve, a per tárgya, a pertárgy értéke (ha az megállapítható), a pernyertesség felek közötti aránya és a pártfogó ügyvédi díj viselésére köteles fél megnevezése, illetve azonosító adatai. Ezt követően a 2003. évi LXXX. törvény 62. § (1) bekezdésének a Vht. 15. § (2) bekezdése szempontjából releváns rendelkezései szerint a támogatás engedélyezésének ügyében eljárt jogi segítségnyújtó szolgálat a pártfogó ügyvéd kérelmére megállapítja a pártfogó ügyvédi díj összegét, és ha a pártfogó ügyvédi díj viselésére nem az állam köteles, akkor kötelezi a pártfogó ügyvédi díj viselésére köteles perbeli ellenfelet a díj pártfogó ügyvéd részére történő megfizetésére. Ebben az esetben állít ki a perbeli ellenféllel mint adóssal szemben végrehajtási lapot az ügyben elsőfokon eljárt bíróság, ha a további feltételek, vagyis a jogerő és a teljesítési határidő eltelte is fennállnak.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 101. § (3) bekezdés, 239. § (1)–(2) bekezdés

2003. évi LXXX. törvény a jogi segítségnyújtásról 11. §, 11/A–11/B. §, 62. §

16. § Végrehajtási lapot állít ki

a) a közjegyző által hozott, marasztalást tartalmazó határozat és a közjegyző által jóváhagyott – a bírósági egyezséggel azonos hatályú – egyezség alapján bármelyik közjegyző, továbbá a közjegyzőnek a közjegyzői nemperes eljárás lefolytatásáért felszámított díjról és költségről kiállított költségjegyzéke alapján a költségjegyzéket kiállító közjegyzőn kívüli bármelyik közjegyző,

b) a bíróság szolgálati bíróságának kártérítésre kötelező határozata, a közjegyzői fegyelmi bíróságnak pénzbírság és eljárási költség megfizetésére kötelező határozata, valamint a bírósági végrehajtói fegyelmi bíróságnak eljárási költség megfizetésére kötelező határozata alapján az adós lakóhelye szerinti járásbíróság (kerületi bíróság; a továbbiakban együtt: járásbíróság),

c) külföldi bírósági határozat alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

d) belföldi és külföldi választottbírósági határozat és egyezség alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi vállalkozások magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén pedig a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék,

e) az Európai Unió Tanácsának, az Európai Bíróságnak és az Európai Bizottságnak a határozata alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

f) az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala által az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14-i 2017/1001/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet és a közösségi formatervezési mintáról szóló, 2001. december 12-i 6/2002/EK tanácsi rendelet, a Közösségi Növényfajta-hivatal által a közösségi növényfajta-oltalomi jogokról szóló, 1994. július 27-i 2100/94/EK tanácsi rendelet, valamint az Európai Szabadalmi Hivatal által az Európai Szabadalmi Egyezmény szerint a költségek viselése tárgyában hozott határozat alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi vállalkozások magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén pedig a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

g) a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, az Európai Parlament és a Tanács 805/2004/EK rendelete (a továbbiakban: 805/2004/EK rendelet) szerint európai végrehajtható okiratként hitelesített külföldi határozat (bírósági egyezség) alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

h) a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve a 1347/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, a Tanács 2201/2003/EK rendeletének (a továbbiakban: 2201/2003/EK tanácsi rendelet) 42. cikke szerint kiállított igazolással ellátott külföldi határozat (bírósági egyezség) alapján a kötelezett, vagy a gyermek szokásos tartózkodási helye szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

i) az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1896/2006/EK rendelet) szerint végrehajthatónak nyilvánított európai fizetési meghagyás alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság; ha az európai fizetési meghagyást a magyar közjegyző bocsátotta ki, az európai fizetési meghagyást kibocsátó közjegyző,

j) a 861/2007/EK rendelet szerint kis értékű követelések európai eljárásában hozott ítélet alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

k) az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye – szerinti járásbíróság, az ügyészség, a nyomozó hatóság és a szabálysértési hatóság igazságügyi szakértői díj megfizetéséről szóló határozata alapján,

l) a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási ügyben, a 2007. november 23-án elfogadott, a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló hágai jegyzőkönyv (a továbbiakban: hágai jegyzőkönyv) hatálya alá tartozó tagállamokban hozott bírósági határozat (perbeli egyezség) alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

m) a szabálysértési hatóság, illetve a bíróság szabálysértéssel okozott kár értékének megfizetésére kötelező határozata alapján a sértett lakóhelye vagy tartózkodási helye szerint illetékes járásbíróság,

n) az 1215/2012/EU rendelet 53. cikke alapján kiállított tanúsítvánnyal ellátott külföldi határozat alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetve a képviselet belföldi cégnyilvántartásba bejegyzett székhelye, az európai gazdasági egyesülés belföldi telephelye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Pest megyében a Budakörnyéki Járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,

o) a végrehajtó által kiállított – a kifogással megtámadott, jogerősen elbírált vagy a 34. § (8) bekezdésében foglalt feltételek szerinti –, a nem adóst fizetésre kötelező díjjegyzék alapján a végrehajtást foganatosító bíróság.

1. A végrehajtási lap kiállításának egyedi, speciális esetkörei

A Vht. 16. §-ában foglalt rendelkezések a végrehajtási lap kiállításának egyedi, speciális esetköreit tartalmazzák, az itt felsorolt esetekben az eljáró fórumok hatásköri és illetékességi szabályai szintén speciálisak. A Vht. 16. §-ában felsorolt, a végrehajtási lap kiállításának alapját képező határozatok szerteágazó jogi természetűek, és egymástól élesen különböző fórumok által meghozottak. A közjegyző marasztalást tartalmazó végzése ugyanúgy e körbe került, mint a bíróság szolgálati bíróságának kártérítésre kötelező határozata, a külföldi bíróság, illetve a bel- és külföldi választottbíróság határozata vagy a különböző európai uniós szervek által meghozott határozatok.

A Vht. 16. §-a szerinti gyűjtőcsoportosítás lényegében a végrehajtási lap kiállításának alapjául szolgáló, a belföldi bíróság által lefolytatott kontradiktórius eljárást követően meghozott, elméletben és gyakorlatban egyaránt legtipikusabbnak tekintendő határozatain túlmenő egyéb határozatokat tartalmazza. Ezen határozatok közös jellegét leginkább abban lehet megtalálni, hogy valamilyen marasztalást tartalmaznak, s azokat a jogvita vagy más konfliktus eldöntésére létesített, belföldi bíróságon túlmenő szervek, szervezetek hozták.

2. Közjegyző által hozott marasztalást tartalmazó határozat, közjegyző által jóváhagyott egyezség

A közjegyző lefolytatja a hagyatéki eljárásokat, és a hatáskörébe utalt egyéb nemperes eljárásokat. Ezekben az eljárásokban, amennyiben marasztalást tartalmazó határozatot hoz, illetve, ha helye van az adott eljárásban egyezségkötésnek, és arra sor is kerül, a határozat, egyezség végrehajtása végrehajtási lap kiállítása útján bármelyik közjegyzőnél kérhető.

A közjegyző által hozott marasztalást tartalmazó határozat legtipikusabb példája a fizetési meghagyás. Ennek végrehajtása során azonban a Vht.-t az Fmhtv.-ben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni. A Vht. 16. § a) pontja szempontjából legfontosabb eltérés az Fmhtv. 52. § (1) bekezdésében található, mely szerint a végrehajtás elrendelésére a fizetési meghagyást kibocsátó közjegyző jogosult.

3. Közjegyzői nemperes eljárásban felszámított díjról és költségről kiállított költségjegyzék

A közjegyzői díjszabásról szóló 22/2018. (VIII. 23.) IM rendelet 1. §-a szerint a közjegyző részére a törvény alapján végzett közjegyzői eljárásért munkadíjat és költségtérítést kell fizetni, amit kérelemre indult eljárás esetén az eljárást kezdeményező fél, hivatalból indult eljárás esetén az abban érdekelt fél köteles teljesíteni. Több fél esetén a fizetési kötelezettség egyetemleges. A díjról és a költségről a közjegyző költségjegyzéket állít ki, amelynek alapján a költségjegyzéket kiállító közjegyzőn kívüli bármelyik másik közjegyző jogosult a végrehajtási lap kiállítására.

4. Bírósági szolgálati bíróság kártérítésre kötelező határozata

A Bjt. 101. §-ának a Vht. 16. § b) pontja szempontjából releváns rendelkezése szerint a bírák fegyelmi és ezzel összefüggő kártérítési, személyiségi jogsértés miatti ügyeiben Budapest területén működő ítélőtábla melletti elsőfokú szolgálati bíróság, illetve a Kúria melletti másodfokú szolgálati bíróság jár el. A Bjt. 105. §-a szerint fegyelmi vétséget követ el a bíró, ha vétkesen a szolgálati viszonyával kapcsolatos kötelezettségeit megszegi, vagy az életmódjával, magatartásával a bírói hivatás tekintélyét sérti vagy veszélyezteti. A Bjt. 131. § (1) bekezdése szerint a bíró a szolgálati viszonyából eredő kötelezettségének szándékos vagy súlyosan gondatlan megszegésével a munkáltatónak okozott kárért anyagi felelősséggel tartozik, továbbá tőle a munkáltató az okozott személyiségi jogsértés miatt sérelemdíjat követelhet. A Bjt. 132. §-a értelmében a bíró háromhavi illetménye erejéig felel, illetve kötelezhető sérelemdíj megfizetésére, ha a kárt, illetve a személyiségi jogsértést súlyosan gondatlan magatartásával okozta. Szándékos károkozás, illetve személyiségi jogsértés esetén a bíró a teljes kárösszegért felel, illetve a sérelemdíj megfizetésére – illetménye összegétől függetlenül – köteles. A Bjt. 133. § (1)–(2) bekezdései szerint a bíró a vétkességére tekintet nélkül a teljes kárt köteles megtéríteni a visszaszolgáltatási vagy elszámolási kötelezettséggel, jegyzék vagy elismervény alapján átvett olyan dolgokban bekövetkezett hiány esetén, amelyeket állandóan őrizetében tart, kizárólagosan használ vagy kezel, kivéve ha bizonyítja, hogy a hiányt elháríthatatlan külső ok idézte elő, vagy a munkáltató a biztonságos őrzés feltételeit nem biztosította és e körülményre a bíró a munkáltató figyelmét előzetesen felhívta.

Amennyiben a fentiek alapján a bíróság szolgálati bíróságának határozata kártérítésre kötelezést tartalmaz, és az jogerőre emelkedik, az adós lakóhelye szerinti járásbíróság végrehajtási lapot állíthat ki.

5. Közjegyzői fegyelmi bíróság pénzbírság és eljárási költség megfizetésére kötelező határozata

A Kjtv. 70. §-a alapján vétséget követ el az a közjegyző, az a közjegyzőhelyettes vagy az a közjegyzőjelölt, aki az e törvényben vagy más jogszabályban meghatározott kötelességét vétkesen megszegi vagy elmulasztja, illetve akinek vétkes magatartása a Magyar Országos Közjegyzői Kamara iránymutatásába ütközik – annak súlyára való tekintettel –, vagy egyébként alkalmas a közjegyzői kar tekintélyének a csorbítására. A Kjtv. 76. §-a szerint eljárás alá vont személyek fegyelmi ügyeit a közjegyzői fegyelmi bíróság bírálja el. A Kjtv. 107. §-a értelmében a fegyelmi eljárás költségét az állam előlegezi, ha pedig a fegyelmi eljárás során az eljárás alá vont személy felelősségét megállapították, köteles az eljárási költséget egészben vagy részben megtéríteni. Végrehajtási lap kiállítására kerülhet sor a fegyelmi bíróság ezen eljárási költség viselésére kötelező jogerős határozata vagy a fegyelmi bíróság pénzbírságot kiszabó jogerős határozata alapján. Ezekben az esetekben az adós lakóhelye szerinti járásbíróság állíthatja ki a végrehajtási lapot.

6. Bírósági végrehajtói fegyelmi bíróság eljárási költség megfizetésére kötelező határozata

Az önálló bírósági végrehajtó, az önálló bírósági végrehajtó-helyettes, és a végrehajtójelölt fegyelmi felelősségéről a Vht. XXII. Fejezete rendelkezik, így e kérdés tekintetében lásd a vonatkozó szakaszok kommentárját. Ha a bírósági végrehajtói fegyelmi bíróság eljárási költség megfizetésére kötelező határozata jogerőre emelkedik, az adós lakóhelye szerinti járásbíróság állíthatja ki a végrehajtási lapot.

7. Külföldi bírósági határozat

A külföldi bírósági határozat végrehajtásáról a Vht. XII. Fejezete rendelkezik, így e témát bővebben lásd a vonatkozó szakaszok kommentárjánál. Amennyiben végrehajtásnak van helye, annak elrendelése végrehajtási lap kiállításával történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten pedig a Budai Központi Kerületi Bíróság állíthat ki.

8. Belföldi, külföldi választottbírósági határozat és egyezség

Belföldi választottbírósági ügy a Vbtv. 3. §-a alapján a kereskedelmi jogviszonyokban felmerült jogviták állami bírósági peres eljárás helyett a felek által választott eljárásban történő eldöntése, akár eseti, akár állandó választottbírósági intézmény folytatja le az adott eljárást. A Vbtv. 43. §-a szerint, ha az eljárás során a felek a jogvitában egyezséget kötnek, a választottbírósági tanács az eljárást megszünteti, ha pedig a felek kérik, a választottbírósági tanács az egyezséget a megállapodásban foglalt feltételekkel ítéletbe foglalja, feltéve, hogy az egyezség megfelel a jogszabályoknak. Az egyezség feltételeit magában foglaló ítélet hatálya azonos az ügy érdemében hozott ítélet hatályával. Ezen túlmenően az ügy érdemében ítélettel dönt a bíróság.

A külföldi választottbírósági határozatok elismerése és végrehajtása az erről szóló, New Yorkban 1958. június 10-én kelt Egyezmény alapján lehetséges, amelyet az 1962. évi 25. törvényerejű rendelet hirdetett ki és iktatott be a magyar jogba. Az egyezmény Vht. 16. § d) pontja szempontjából releváns cikke szerint az egyezmény természetes vagy jogi személyek között felmerült viták tárgyában hozott olyan választottbírósági határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozik, amelyeket más állam területén hoztak, mint amelyben e határozatok elismerését és végrehajtását kérik. Az egyezmény olyan választottbírósági határozatokra is vonatkozik, amelyeket abban az államban, ahol azok elismerését és végrehajtását kérik, nem tekintenek hazai határozatoknak. Az 1962. évi 25. törvényerejű rendelettel kihirdetett egyezmény III. cikke alapján a választottbírósági határozatokat valamennyi szerződő állam kötelezőnek ismeri el és – az egyezményben szabályozott feltételekkel – azon terület eljárási szabályai szerint hajtja végre, amelyen a választottbírósági határozat elismerését és végrehajtását kérik. Az egyezmény hatálya alá tartozó választottbírósági határozatok elismerésére és végrehajtására nem állapíthatók meg lényegesen szigorúbb feltételek, magasabb díjak vagy költségek, mint amilyeneket a hazai választottbírósági határozatok elismerése és végrehajtása során alkalmaznak. Az 1962. évi 25. törvényerejű rendelettel kihirdetett egyezmény IV. cikke szerint az elismerést és végrehajtást kérő félnek az előző cikkben említett elismerésére és végrehajtására irányuló kérelemmel egyidejűleg be kell csatolnia a határozat megfelelően hitelesített eredeti példányát, vagy annak a megfelelően hitelesített másolatát, továbbá az olyan írásbeli megállapodás eredeti példányát vagy annak megfelelően hitelesített másolatát, amelyben a felek arra vállalnak kötelezettséget, hogy meghatározott – akár szerződéses, akár szerződésen kívüli – jogviszonyból keletkezett, keletkezhető összes vagy valamely jogvita esetére választottbíróság döntésének vetik alá magukat, feltéve, hogy a jogvita tárgya választottbírósági eljárás útján eldönthető.

Ha a fentiek szerint elismerhető és végrehajtható akár a belföldi, akár a külföldi választottbírósági határozat vagy egyezség, az végrehajtási lap kiállításával történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi vállalkozások magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén pedig a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék állíthat ki.

9. Az Európai Unió Tanácsa, az Európai Bíróság és az Európai Bizottság határozata

A megjelölt uniós szervek határozata a tagállamokban végrehajtható, azon tagállam hatályos szabályai szerint, amelynek területén a végrehajtás történik. Ennek elrendelése végrehajtási lap kiállításával történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten pedig a Budai Központi Kerületi Bíróság állíthat ki.

10. Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala és az Európai Szabadalmi Hivatal határozatai

Az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala által az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14-i 2017/1001/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet és a közösségi formatervezési mintáról szóló, 2001. december 12-i 6/2002/EK tanácsi rendelet, a Közösségi Növényfajta-hivatal által a közösségi növényfajta-oltalomi jogokról szóló, 1994. július 27-i 2100/94/EK tanácsi rendelet, valamint az Európai Szabadalmi Hivatal által az Európai Szabadalmi Egyezmény szerint a költségek viselése tárgyában hozott határozat végrehajtásának az elrendelése ugyancsak végrehajtási lap kiállításával történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi vállalkozások magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén pedig a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten pedig a Budai Központi Kerületi Bíróság állíthat ki.

11. Európai végrehajtható okirat

A nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, az Európai Parlament és a Tanács 805/2004/EK rendelete szerint európai végrehajtható okiratként hitelesített külföldi határozat vagy bírósági egyezség ugyancsak a végrehajtási lap alapjául szolgálhat.

Az említett 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikke szerint a követelést akkor kell nem vitatott követelésnek tekinteni, ha:

– annak fennállását az adós a bírósági eljárás során kifejezett elismeréssel, illetve bíróság által jóváhagyott vagy az eljárás során a bíróság előtt kötött egyezséggel elfogadta;

– a bírósági eljárás során a származási tagállam joga szerinti eljárási szabályokkal összhangban az adós a követeléssel szemben nem emelt kifogást;

– miután a bírósági eljárás során korábban a követeléssel szemben kifogást emelt, ezt követően az adós nem jelent meg, illetve nem képviseltette magát a bírósági tárgyaláson, feltéve, hogy a származási tagállam joga szerint az ilyen magatartás a követelés vagy a hitelező által állított tények hallgatólagos elismerésének minősül;

– az adós azt közokiratban kifejezetten elismerte.

Ezen feltételeknek megfelelő végrehajtás alapjául szolgáló okiratok európai végrehajtható okiratként hitelesítendők. A 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 5. cikke alapján a származási tagállamban európai végrehajtható okiratként hitelesített határozatot a többi tagállamban a végrehajthatóvá nyilvánítás szükségessége és az elismerés megtámadhatóságának lehetősége nélkül el kell ismerni és végre kell hajtani.

Az ily módon végrehajtható határozatról végrehajtási lap állítható ki az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság által.

12. Gyermek másik tagállamba történő visszavitelét elrendelő határozat

A házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, a Tanács 2201/2003/EK rendelete 42. cikke szerint kiállított igazolással ellátott külföldi határozat vagy bírósági egyezség releváns e körben. Ez a rendelet a gyerek másik tagállamba történő visszavitelét elrendelő határozat végrehajthatóságát szabályozza. A kötelezett vagy a gyermek szokásos tartózkodási helye szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság által kiállított végrehajtási lappal rendelhető el a végrehajtás ebben a tárgykörben.

Az igazolás jelentősége abban áll, hogy a 2201/2003/EK tanácsi rendelet 42. cikke szerint a gyermeknek a valamely tagállamban meghozott végrehajtható határozat alapján elrendelt visszavitelét egy másik tagállamban a végrehajthatóvá nyilvánítás szükségessége és az elismerés megtagadásának lehetősége nélkül ismerik el és hajtják végre, amennyiben a határozatot az eredeti eljárás helye szerinti tagállamban igazolták. Ha a nemzeti jog nem írja elő a gyermek visszavitelét elrendelő határozat végrehajthatóságát, az eredetileg eljáró bíróság a határozatot a jogorvoslat ellenére végrehajthatónak nyilváníthatja.

Az eredetileg eljáró tagállam bírósága csak akkor bocsátja ki az igazolást, ha:

– a gyermek lehetőséget kapott a meghallgatásra, kivéve, ha a meghallgatást nem tartották célszerűnek a gyermek életkora vagy érettségi szintje miatt;

– a felek lehetőséget kaptak a meghallgatásra; és

– a bíróság a határozat meghozatalakor figyelembe vette az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikke alapján kibocsátott végzés indokait és annak bizonyítékait.

Abban az esetben, ha a bíróság vagy más hatóság intézkedéseket tesz a gyermeknek a szokásos tartózkodási helye szerinti államba történő visszavitelét követő védelme biztosítására, az igazolás tartalmazza ezeknek az intézkedéseknek a részleteit is.

13. Európai fizetési meghagyás

Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (27) preambulum bekezdése szerint az egyik tagállamban kibocsátott, végrehajtható európai fizetési meghagyást a végrehajtás tekintetében úgy kell tekinteni, mintha abban a tagállamban bocsátották volna ki, amelyben annak végrehajtását kérték. A tagállamok igazságszolgáltatásába vetett kölcsönös bizalom kellő alapul szolgál a tagállami bíróság azon megállapításához, hogy az európai fizetési meghagyás kibocsátásának valamennyi feltétele teljesült ahhoz, hogy az minden más tagállamban végrehajtható legyen anélkül, hogy bírósági felülvizsgálatnak vetnék alá az eljárási minimumszabályok megfelelő alkalmazását a meghagyás végrehajtása szerinti tagállamban. A Vht. 16. § i) pontja szempontjából releváns 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 18. cikk (1) bekezdése szerint, ha megfelelő időt engedtek az ellentmondás beérkezéséhez, és nem nyújtottak be ellentmondást a származási bírósághoz, a származási bíróság a VII. mellékletben található „G” formanyomtatvány felhasználásával haladéktalanul végrehajthatónak nyilvánítja az európai fizetési meghagyást. Az 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 19. cikke szerint a származási tagállamban végrehajthatóvá vált európai fizetési meghagyást a többi tagállamban végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás és az elismerés kifogásolásának bármilyen lehetősége nélkül el kell ismerni, és végre kell hajtani. Az 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 21. cikke értelmében a végrehajthatóvá vált európai fizetési meghagyást ugyanolyan feltételek mellett kell végrehajtani, mint a végrehajtás szerinti tagállamban kibocsátott végrehajtható határozatokat. A másik tagállamban lefolytatandó végrehajtás érdekében a jogosultnak a következő iratokat kell az adott tagállam hatáskörrel rendelkező végrehajtó hatóságainak a rendelkezésére bocsátania:

– a származási bíróság által végrehajthatónak nyilvánított európai fizetési meghagyás másolata, amely megfelel az irat hitelességének megállapításához szükséges feltételeknek; és

– amennyiben szükséges, az európai fizetési meghagyás fordítása a végrehajtás szerinti tagállam hivatalos nyelvén, vagy amennyiben az érintett tagállamban több hivatalos nyelv van, a kért végrehajtás helyén folyó bírósági eljárások hivatalos nyelvén vagy hivatalos nyelveinek egyikén, az adott tagállam jogával összhangban, vagy egy másik olyan nyelven, amelyet a végrehajtás szerinti tagállam elfogadhatóként jelöl meg. Valamennyi tagállam megjelölheti az Európai Unió intézményeinek azon, saját hivatalos nyelvétől vagy nyelveitől eltérő hivatalos nyelvét vagy nyelveit, amelyeket az európai fizetési meghagyás nyelveként elfogad. A fordítást valamely tagállamban erre feljogosított személynek hitelesítenie kell.

Az ily módon végrehajtható európai fizetési meghagyás végrehajtásának az elrendelése végrehajtási lap kiállításával történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság állíthat ki. Speciális eset, ha az európai fizetési meghagyást a magyar közjegyző bocsátotta ki, mert ilyenkor a fenti szabályok nem érvényesülnek, és az európai fizetési meghagyást kibocsátó közjegyző állíthatja csak ki a végrehajtási lapot.

14. Kis értékű követelések európai eljárásában hozott ítélet

A 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (30) preambulumbekezdése szerint az ítélet elismerésének és végrehajtásának megkönnyítése érdekében a valamely tagállamban a kis értékű követelések európai eljárása keretében hozott ítéletet a többi tagállamban végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás és az elismerés kifogásolásának bármilyen lehetősége nélkül el kell ismerni, és végre kell hajtani. A kis értékű követelés és ezáltal a 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet alkalmazási körének meghatározása az alábbiak szerint történik: főszabály szerint azokban a határokon átnyúló polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amelyeknél a követelés értéke a keresetlevél hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróság általi kézhezvételekor nem haladja meg a 2000 EUR összeget, az összes kamat, kiadás és költség nélkül. A 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet azonban jó néhány ügycsoportot kivesz a hatálya alól, így a Vht. 16. § j) pontján alapuló végrehajtás elrendelése nem kerülhet szóba ezen esetköröknél. Az ide tartozó esetek közül a legfontosabbak: adó-, vám- és közigazgatási ügyek, házassági vagyonjogon, tartási kötelezettségeken, valamint végrendeleten és öröklésen alapuló jogok, szociális biztonsági, munkajogi ügyek.

A 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 21. cikke szerint kis értékű követelések európai eljárásában hozott bármely ítéletet ugyanolyan feltételekkel kell végrehajtani, mint a végrehajtás szerinti tagállamban hozott ítéletet. A végrehajtást kérő fél a következő iratokat köteles benyújtani:

– az ítélet egy példánya, amely megfelel a hitelesség megállapításához szükséges feltételeknek; valamint

– a 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 20. cikk (2) bekezdésében említett tanúsítvány egy példánya, továbbá szükség esetén annak fordítása a végrehajtás szerinti tagállam hivatalos nyelvére, vagy – amennyiben az adott tagállamban több hivatalos nyelv is van – a kért végrehajtás helyén az adott tagállam jogának megfelelően bírósági eljárásokban alkalmazott hivatalos nyelvre vagy hivatalos nyelvek valamelyikére, vagy valamely egyéb nyelvre, amelyről a végrehajtás szerinti tagállam jelezte, hogy elfogadja. Minden tagállam megjelölheti, hogy saját nyelvén kívül az Európai Unió intézményeinek mely hivatalos nyelvét vagy nyelveit tudja elfogadni a kis értékű követelések esetén alkalmazható európai eljárás céljaira. A 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet IV. melléklete szerinti „D” formanyomtatvány tartalmát a tagállamban erre feljogosított személynek kell lefordítania.

Az ily módon végrehajtható 861/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet szerinti ítélet végrehajtása végrehajtási lap kiállítása útján történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság bocsáthat ki.

15. Igazságügyi szakértői díj megfizetéséről szóló határozat

Az ügyészség, a nyomozó hatóság és a szabálysértési hatóság igazságügyi szakértői díj megfizetéséről szóló határozata bővebb magyarázatot az egyértelműsége folytán nem igényel, a megjelölt határozatok alapján az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye – szerinti járásbíróság állíthatja ki a végrehajtási lapot.

16. Tartási ügyben hozott bírósági határozat, perbeli egyezség

A tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási ügyben, a 2007. november 23-án elfogadott, a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló hágai jegyzőkönyv hatálya alá tartozó tagállamokban hozott bírósági határozat vagy perbeli egyezség ugyancsak végrehajtási lap kiállításának az alapjául szolgálhat.

A 4/2009/EK tanácsi rendelet 17. cikke szerint a 2007. november 23-án elfogadott, a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló hágai jegyzőkönyv hatálya alá tartozó tagállamokban meghozott, az adott államban végrehajtható határozatok a többi tagállamban végrehajthatók a végrehajthatóvá nyilvánításuk szükségessége nélkül. A végrehajtás elrendelése végrehajtási lappal történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság állíthat ki.

17. Szabálysértéssel okozott kár értékének megfizetésére kötelező határozat

Ez a határozat a szakértői díj megfizetésére vonatkozó határozatokhoz hasonlóan bővebb magyarázatot az egyértelműsége folytán nem igényel, a megjelölt határozatok alapján a sértett lakóhelye vagy tartózkodási helye szerint illetékes járásbíróság állíthatja ki a végrehajtási lapot.

18. Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet szerinti tanúsítvánnyal ellátott külföldi határozat

A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 39. cikke szerint valamely tagállamban hozott, az adott tagállamban végrehajtható határozat egy másik tagállamban is végrehajtható anélkül, hogy azt végrehajthatóvá kellene nyilvánítani. Az 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 53. cikke szerint az eredetileg eljáró bíróság az I. mellékletben található formanyomtatvány felhasználásával bármely érdekelt fél kérelmére kiállítja a tanúsítványt, amely igazolja, hogy a határozat végrehajtható. A fentiek szerinti tanúsítvánnyal ellátott külföldi határozat végrehajtásának az elrendelése végrehajtási lappal történik, amelyet az adós lakóhelye, székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetve a képviselet belföldi cégnyilvántartásba bejegyzett székhelye, az európai gazdasági egyesülés belföldi telephelye – szerinti törvényszék székhelyén működő járásbíróság, Pest megyében a Budakörnyéki Járásbíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság állíthat ki.

19. Végrehajtói díjjegyzék

Amennyiben a végrehajtó által kiállított – a kifogással megtámadott, jogerősen elbírált vagy a Vht. 34. § (8) bekezdésében foglalt feltételek szerinti –, a nem adóst fizetésre kötelező díjjegyzék kiállítására kerül sor, külön végrehajtható okirat kiállítása szükséges a nemteljesítés esetén. Ez a végrehajtást foganatosító bíróság által kiállított végrehajtási lap.

Kapcsolódó joggyakorlat

BH2001. 389. I. A külföldi választottbírósági határozatra végrehajtási tanúsítvány vezetése iránti kérelem tárgyában a bíróság nemperes eljárás keretében dönt.

BH1997. 132. Külföldi választott bírósági határozatnak a magyar jog szerinti végrehajtása.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2017. évi LX. törvény a választottbíráskodásról 3. §, 43. §

2011. évi CLXII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásról 101. §, 105. §, 131–133. §

2010. évi XXXVIII. törvény a hagyatéki eljárásról

2009. évi L. törvény a fizetési meghagyásos eljárásról 52. §

1991. évi XLI. törvény a közjegyzőkről 70. §, 107. §

1962. évi 25. törvényerejű rendelet a külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, New Yorkban 1958. június 10-én kelt Egyezmény kihirdetéséről I. cikk, III–IV. cikk

22/2018. (VIII. 23.) IM rendelet a közjegyzői díjszabásról 1. §

Kapcsolódó európai uniós jogi szabályozás

Az Európai Parlament és a Tanács 2017. június 14-i (EU) 2017/1001 rendelete az európai uniós védjegyről

Az Európai Parlament és a Tanács 2012. december 12-i 1215/2012/EU rendelete a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról 39. cikk, 53. cikk

Az Európai Parlament és a Tanács 2007. július 11-i 861/2007/EK rendelete a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről (30) preambulumbekezdés, 21. cikk

Az Európai Parlamenti és a Tanács 2006. december 12-i 1896/2006/EK rendelete az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról (27) preambulumbekezdés, 18. cikk (1) bekezdés, 19. cikk, 21. cikk

Az Európai Parlament és a Tanács 2004. április 21-i 805/2004/EK rendelete a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról 3. cikk, 5. cikk

A Tanács 2008. december 18-i 4/2009/EK rendelete a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről 17. cikk

A Tanács 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelete a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről 42. cikk

A Tanács 2001. december 12-i 6/2002/EK rendelete a közösségi formatervezési mintáról

A Tanács 1994. július 27-i 2100/94/EK rendelete a közösségi növényfajta-oltalomi jogokról

17. § (1) Tartásdíj behajtása érdekében a végrehajtási lapot a jövőben lejáró tartásdíjrészletekre nézve is ki lehet állítani. Ilyenkor csak a végrehajtási eljárás befejezéséig lejárt tartásdíjrészleteknek megfelelő összeget lehet behajtani és a végrehajtást kérőnek kifizetni.

(2) Egy összegben előre vállalt tartásdíj behajtása esetén a végrehajtási lapon – naptári nap szerinti megjelöléssel – meg kell határozni azt, hogy mely időszakra történt kötelezettségvállalás alapján fizetendő tartásdíj végrehajtására kerül sor.

Végrehajtási lap jövőben lejáró tartásdíjrészletekre

A tartásdíj időbeli specialitása mindkét irányba jelentkezik. Amíg a Vht. 14. §-a a lejárt, de nem érvényesített, tartásdíj jellegű követelések visszamenőleges végrehajtásának a korlátját határozza meg hat hónap időtartamban, addig a Vht. 17. §-a a még le nem járt, a jövőben esedékessé váló, érvényesíthető tartásdíj jellegű követelések vonatkozásában tartalmaz rendelkezést. Figyelemmel a tartásdíj Vht. 14. §-ához fűzött kommentár során már tárgyalt specifikumára, és arra, hogy privilegizált érdek fűződik ahhoz, hogy a tartásdíj jogosultja időben hozzájusson a követeléséhez, a végrehajtási lapot a jövőben lejáró tartásdíjrészletekre nézve is ki lehet állítani. Mindez összhangban van a Pp. 172. § (2) bekezdésével, mely szerint tartásdíj, járadék és más időszakos szolgáltatás iránt indított perben a marasztalásra irányuló kereseti kérelem a le nem járt követelésre is előterjeszthető. Az így előterjesztett kereseti kérelem végrehajthatóságának biztosítása érdekében szükséges a Vht. 17. § (1) bekezdés első fordulata szerinti rendelkezés. Ezzel párhuzamosan az alapvetően pozitív szándékú szabályból eredő, adott esetben mégis disszonáns hatások ellensúlyozása végett a törvény egy időkorlátot állít fel a jövőre nézve, így csak a végrehajtás befejezéséig lejárt tartásdíjat lehet behajtani és a végrehajtást kérőnek kifizetni.

Az egy összegben előre vállalt tartásdíj tekintetében a végrehajtási lapon meg kell határozni, hogy mely időszakra történt kötelezettségvállalás alapján fizetendő tartásdíj végrehajtását kéri a jogosult. Az időszak meghatározása naptári nap szerinti megjelöléssel történhet.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 172. § (2) bekezdés

18. § (1) Minden ügyben rendszerint egy végrehajtási lapot kell kiállítani.

(2) Több végrehajtási lapot kell kiállítani, ha

a) a követelés több végrehajtást kérőt illet meg, és a követelésnek az egyes végrehajtást kérőkre eső része a végrehajtandó határozatban pontosan meg van jelölve, vagy

b) a követelés több adóssal szemben áll fenn,

c) a követelés meghatározott cselekmény végrehajtása mellett pénzkövetelés végrehajtására is irányul.

(3) A végrehajtási lap eredeti példánya a bíróságnál marad. A végrehajtási lapról annyi kiadmányt kell készíteni, hogy a végrehajtó, valamint minden végrehajtást kérő és adós (a továbbiakban együtt: felek) egy-egy példányt kapjanak.

1. Ügyenként egy végrehajtási lap – nyelvtani értelmezés és ítélkezési gyakorlat

Főszabály szerint egy ügyben csak egy végrehajtási lapot lehet kiállítani. Ezen rendelkezés jogpolitikai célja a Vht. miniszteri indokolása szerint az, hogy ne lehessen az adós ellen egyidejűleg különböző végrehajtók útján, a legkülönbözőbb vagyontárgyaira nézve, ugyanazon követelés behajtása érdekében végrehajtást vezetni. A szabály nyelvtanilag valóban értelmezhető úgy, hogy a tipikus eset az egy végrehajtást kérő, egy adós felállásban, ha egyszer kiállításra került a végrehajtási lap, akkor onnantól kezdve újabb végrehajtási lap akkor sem állítható ki, ha a végrehajtást kérő nem érvényesítette a jogerős, végrehajtás alapjául szolgáló határozatból eredő valamennyi igényét. Az alábbiakban a Vht. 18. § (1) bekezdése szempontjából releváns rendelkezésen keresztül tárgyalandó eseti döntések alapján megállapítható, hogy az alsóbb fokú bíróságok kivétel nélkül ezt az értelmezést fogadták el, a Kúria azonban mindegyik esetben elvi éllel deklarálta, hogy a Vht. 18. § (1) bekezdése csak a szabály fent említett jogpolitikai céljával összefüggésben értelmezhető.

A BH2002. 191. szám alatt közzétett eseti döntés szerint a bíróság jogerős marasztalást tartalmazó határozata alapján végrehajtható okiratként átutalási végzés került kiállításra, azonban nem a teljes marasztalási összeg erejéig, a végrehajtást kérő ezért utóbb, a fennmaradó részre további átutalási végzés meghozatalát kérte. Az első- és másodfokú bíróság elutasította a kérelmet, mert akkor már több végrehajtható okirat lenne egy ügyben, erre pedig a Vht. 18. § (1)–(2) bekezdései alapján nincs lehetőség. [E körben emelnénk ki, hogy bár átutalási végzésről van szó a jogesetben, és nem végrehajtási lapról, ennek azonban a Vht. 18. §-a értelmezése szempontjából nincs jelentősége, mert abban az ügyben eljáró bíróságok egyetértettek abban, hogy a Vht. 80. § (1) bekezdése alapján hozott átutalási végzés – a Vht. 10. § (1) bekezdés c) pontjára figyelemmel – ugyancsak végrehajtható okirat, s mint ilyen a végrehajtási lappal azonos megítélés alá esik, irányadó tehát a Vht. 18. §-a, a Legfelsőbb Bíróság szerinti eltérő értelmezéssel]. A Legfelsőbb Bíróság szerint a Vht. 18. § (1) bekezdése helyes értelmezése az alábbi: minden ügyben rendszerint egy végrehajtási lapot kell kiállítani, azonban e rendelkezés a törvény indokolásából kitűnően csak azt a célt szolgálja, hogy ne lehessen az adós ellen egyidejűleg különböző végrehajtók útján a legkülönbözőbb vagyontárgyaira ugyanazon követelés behajtása érdekében végrehajtást vezetni. Az adott ügyben a végrehajtást kérő nem ugyanazon, hanem újabb igény behajtása érdekében kérte a végrehajtás elrendelését, ezért a másodfokú bíróság tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a végrehajtást kérő kérelme nem teljesíthető, mert több átutalási végzés meghozatalának sincs helye.

Ugyanezen logika és értelmezés jelenik meg a BH2002. 190. szám alatt közzétett eseti döntésben: a tényállás szerint a végrehajtási lap nem tartalmazta teljes mértékben a kamatot, amelyre újabb végrehajtási lap kiállítását kérte a végrehajtást kérő (illetve a tényállás szerint a jogutóda, de mivel a jogutód a jogelőd helyébe lép, ezért ennek a körülménynek nincs jelentősége sem az ügy eldöntése, sem a Vht. 18. § értelmezése szempontjából). A bíróság elrendelte a végrehajtást, majd az adós kérelmére visszavonta a végrehajtási lapot, többek között azért, mert végrehajtást kérő a már behajtott követelésen felül olyan összegű, egyébként a jogerős ítélet alapján őt megillető késedelmi kamatra kérte az újabb végrehajtási lap kiállítását, amit korábban (a jogelődje) nem kért. Ez pedig az adott ügyben újabb végrehajtási lapot jelentene. A Legfelsőbb Bíróság ebben az esetben sem osztotta a nyelvtani értelmezést, és az előzőekben hivatkozott ügyhöz hasonlóan rámutatott: a Vht. 18. § (1) bekezdése, amely előírja, hogy minden ügyben rendszerint egy végrehajtási lapot kell kiállítani, a törvény indokolása szerint csak azt a célt szolgálja, hogy az adós ellen ne lehessen egyidejűleg különböző végrehajtók útján a legkülönbözőbb vagyontárgyaira ugyanazon követelés behajtása érdekében végrehajtást vezetni. Így az a körülmény, hogy az eredeti végrehajtási lap kibocsátásakor a jogelőd végrehajtást kérő a kamat iránti igényt nem érvényesítette, nem zárja ki, hogy utóbb – a jogutódja – erre az összegre is kérje a végrehajtás elrendelését, ha őt a jogerős marasztalást tartalmazó határozat alapján az megilleti. A jogalkotó célja szerinti értelmezéssel tehát a nyelvtaninál szűkebben kell értelmezni az egy ügy, egy végrehajtási lap előírást.

2. Több végrehajtási lap egy ügyben

Ahogy az iménti láthattuk, a Legfelsőbb Bíróság szűkebb értelmezése alapján többször fordulhat elő, hogy egy ügyben több végrehajtási lapot állítanak ki, mint ahogyan az a Vht. 18. § (1) bekezdésének a nyelvtani értelmezése alapján tűnne. A Vht. 18. § (2) bekezdésében felsorolt normatív kivételek az „egy ügy egy végrehajtási lap” szabály alól azonban minőségileg térnek el a Vht. 18. § (1) bekezdésének az értelmezése során az ítélkezési gyakorlat által kialakított kivételektől. A Vht. 18. § (2) bekezdésében szabályozott esetkörökben ugyanis már eleve a végrehajtás elrendelésekor lehetőség van több végrehajtási lap kiállítására, és nem utóbb, a korábbi végrehajtási lappal nem fedezett igények érvényesítéséről van szó. Ezek alapján tehát az alábbi esetekben állítható ki több végrehajtási lap:

– ha a követelés több végrehajtást kérőt illet meg, és a követelésnek az egyes végrehajtást kérőkre eső része a végrehajtandó határozatban pontosan meg van jelölve. Ez ténylegesen az oszthatóságot jelenti, hiszen nem osztható szolgáltatásnál nem lehetséges az egyes végrehajtást kérőkre eső követelésrész pontos megjelölése. A Ptk. 6:28. § (2) bekezdése alapján osztható a szolgáltatás, ha önállóan használható részekre bontható, kivéve, ha a megosztás a jogosult lényeges jogi érdekét sértené. Ez elméletileg nem korlátozódik a pénzszolgáltatásra, de a végrehajtási gyakorlatban elsősorban pénzszolgáltatás esetében kerül sor több jogosultat megillető, jogosultanként meghatározható követelésre vonatkozó végrehajtás elrendelésére, több végrehajtási lappal. De például, ha pontosan meghatározható, az egyes jogosultak részére pontosan megjelölt kiadni kért dolgokról van szó, akkor is osztható a szolgáltatás és lehetséges több végrehajtási lap kiállítása;

– a követelés több adóssal szemben áll fenn. Erre akkor kerülhet sor, ha az osztható szolgáltatás több adóst terhel. Az oszthatóság kérdésében az imént írtak e körben is irányadók, csak értelemszerűen az adósok vonatkozásban. Ebben az esetben szintén több végrehajtási lapot kell kiállítani, de minden egyes adóstól csak a kötelezettség ráeső részét lehet behajtani, amely a végrehajtás alapjául szolgáló marasztaló határozatban pontosan, adósonként és összegenként szerepel, tipikusan így: kötelezi a bíróság az I. rendű alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperes részére 1 000 000 Ft-ot, továbbá kötelezi a II. rendű alperest, hogy 15 napon belül fizessen meg a felperes részére ugyancsak 1 000 000 Ft-ot. A végrehajtási lapon a marasztaló határozatnak csak azon kötelezettre vonatkozó részét lehet feltüntetni, amelyikkel szemben az adott végrehajtási lap kiállítását kérik.

Jogosulti oldalon is lehetséges egyetemlegesség, de a végrehajtási gyakorlatban komoly jelentősége a kötelezetti egyetemlegességnek van, amely a végrehajtási szakban adósi egyetemlegességbe fordul át. Ilyen esetben is több végrehajtási lapot kell kiállítani. Kötelezetti egyetemlegesség esetén többen tartoznak egy nem osztható szolgáltatással úgy, hogy a teljesítés bármelyik kötelezettől követelhető. Egyetemleges a kötelezettség abban az esetben is, ha többen úgy tartoznak egy osztható szolgáltatással, hogy a jogosult bármelyik kötelezettől követelheti a teljesítést. Az egyetemleges kötelezettség egyik jellemvonása, amelyre az egyetemleges adóstársak ellen indult végrehajtások esetén az ún. túlvégrehajtás elkerülése végett figyelni kell, hogy minden kötelezett az egész szolgáltatással tartozik, de ha bármelyikük teljesít, a teljesített rész erejéig a többiek kötelezettsége is megszűnik a jogosulttal szemben;

– a követelés meghatározott cselekmény végrehajtása mellett pénzkövetelés végrehajtására is irányul. Értelemszerű és logikus, hogy ebben az esetben is több végrehajtási lapot kell kiállítani, hiszen a Pp. alapján, ha a tárgyi keresethalmazat feltételei fennállnak, lehetséges olyan, marasztalásra irányuló kereset, amely vegyesen tartalmaz meghatározott cselekmény végrehajtása iránti kötelezési kérelmet és pénzbeli marasztalás iránti kérelmet. Mindegyiknek történő helyt adás esetén pedig különböző nyomtatványok útján lehet az egyes követeléseket végrehajtani, hiszen más nyomtatvány alkalmazandó pénzkövetelés behajtásánál és más a meghatározott cselekmény elvégzésére kötelezésnél. Így pedig már az eljárás kezdetén több végrehajtási lap kiállítására kerülhet sor.

3. A végrehajtási lap példányai a végrehajtás elrendelését követően

A végrehajtási lap eredeti példánya a bíróságnál marad. Értelemszerű – és a Vht. 31/E. § alapján – a Vht. 18. § (3) bekezdése esetében is, hogy a „bíróság” alatt a végrehajtási lapot kiállító fórumot kell érteni, tehát ha az a közjegyző – mint például a Vht. 16. § a) pontjaiban felsorolt esetekben –, akkor végrehajtási lap eredeti példánya a kiállító közjegyzőnél marad.

Az eredeti példányon túl a végrehajtási lapról annyi kiadmányt kell készíteni, hogy a végrehajtó, valamint minden végrehajtást kérő és adós egy-egy példányt kapjanak. A gyakorlatban ez általában hat példányt jelent, és a bíróságnál két példány marad, amelyek közül az egyik a végrehajtási iratban, a másik a végrehajtás alapjául szolgáló iratban kerül lefűzésre. A végrehajtási lapot az önálló bírósági végrehajtó hatáskörébe tartozó ügyben közjegyző által elrendelt végrehajtás esetén a MOKK rendszerén keresztül elektronikus közokiratként állítják ki, és egy példányban, elektronikus úton, a MOKK és a Magyar Bírósági Végrehajtói Kar elektronikus rendszerén keresztül küldik meg a végrehajtónak. A végrehajtó az elektronikus közokiratról papíralapú közokirati másolatot készít.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről 6:28. § (2) bekezdés

18/A. § (1) Közérdekű perben (Pp. XLII. Fejezet) hozott határozat alapján végrehajtási lap kiállítását kérheti az, aki az ítélet tartalma alapján érintett jogosultnak [Pp. 577. § (1) bekezdés] minősül a követelés vonatkozásában. A végrehajtást kérő az érintett jogosulti körhöz való tartozását az ítéletben meghatározott módon köteles a kérelmében igazolni.

(2) Társult perben (Pp. XLIII. Fejezet) hozott határozat végrehajtásának elrendelése céljából a társult per reprezentatív felperesének kérelme alapján a társult per felpereseinek követelései tárgyában egy közös végrehajtási lapot is ki lehet állítani. Ennek feltétele, hogy a társult perlési szerződés [Pp. 586. § (1) bekezdés] a reprezentatív felperest mint reprezentatív végrehajtást kérőt a közös végrehajtás kezdeményezésére feljogosítsa.

1. Közérdekű perben hozott határozat

A közérdekű per egy speciális perfajta, amelynek jogosulti oldala olyan sajátosságokkal bír, amelyek eltérnek a hagyományos peres modelltől, ennek megfelelően a végrehajtási törvénynek a végrehajtás elrendelése körében ugyancsak reagálnia kell a közérdekű per alanyi oldalának a különösségére.

Ebben a perben a Pp. 574. §-a alapján a keresetlevélnek – a Pp. 170. §-ában meghatározottakon túl – tartalmaznia kell a közérdekű perrel érintett jogosultakat, és azt, hogy milyen módon kell igazolniuk az egyedi jogosultaknak az érintett jogosulti csoporthoz való tartozásukat annak érdekében, hogy az ítélet alapján javukra teljesítés történhessen, illetve az ítélet rájuk nézve is alkalmazható legyen. Az érintett jogosultakat azoknak a tényeknek és körülményeknek az előadásával kell meghatározni, amelyek révén a jogosultak érintett csoportja behatárolható, illetve a jogosultak azonos módon való érintettsége megállapítható. Már a végrehajtásra is gondolva, a Pp. 577. §-a kimondja, hogy az ítéletben meg kell határozni az érintett jogosultakat, továbbá az érintett jogosulti körhöz való tartozás igazolásának a módját. Ez értelemszerűen csak a rendelkező részben történhet, hiszen az ítélkezési gyakorlat egységes a tekintetben, hogy az indokolás nem szolgálhat végrehajtás alapjául. Speciális szabály hiányában ez közérdekű perben is így van.

Marasztalási keresetnek való helyt adás esetén a teljesítésre az érintett jogosultak irányában kell kötelezni alperest, a fentiek szerint tehát a rendelkező részben, így válik lehetségessé a jogosultak javára történő végrehajtás az alperes önkéntes teljesítése hiányában, illetve alperes is csak így tud közvetlenül a jogosultak javára teljesíteni az ítélet alapján. Az ily módon előterjesztett kereset és meghozott ítélet végrehajtásának az elrendelését szabályozza a Vht. 18/A. § (1) bekezdése, melynek alapján közérdekű perben hozott határozat alapján végrehajtási lap kiállítását kérheti az, aki az ítélet tartalma alapján a Pp. 577. § (1) bekezdése szerint érintett jogosultnak minősül a követelés vonatkozásában. A végrehajtást kérő az érintett jogosulti körhöz való tartozását a fentiek szerint meghatározott módon köteles a kérelmében igazolni. Fontos kiemelni, hogy ez a marasztalási összegre és a kamatokra vonatkozik, a perköltség tekintetében viszont a felperest kell jogosítani, illetve kötelezni az ítéletben.

2. Társult perben hozott határozat

A közérdekű perhez hasonlóan a társult per is egy olyan speciális perfajta, amelynek jogosulti oldala különlegességekkel bír, amelyek eltérnek a hagyományos peres modelltől, ennek megfelelően a végrehajtási törvénynek a végrehajtás elrendelése körében reagálnia kell a társult per alanyi oldalán jelentkező különösségre.

A társult per a kollektív igényérvényesítés olyan formája, melyben a jogosultak döntése és kifejezett nyilatkozata képezi annak alapját, hogy az igények együttesen, egyetlen perben legyenek elbírálhatók. A Pp. 583. §-a mind a felperesek számára vonatkozó minimum-előírással, mind a társult per tárgyának a meghatározásával korlátozza a társult perek körét. Eszerint legalább tíz felperes egy vagy több olyan jogát, amely tartalmában azonos valamennyi felperes vonatkozásában (ezt tekintjük reprezentatív jognak), társult per formájában érvényesítheti, ha a reprezentatív jogot megalapozó tények érdemben valamennyi felperes vonatkozásában azonosak (ezeket tekintjük reprezentatív tényeknek), és a társult pert a bíróság engedélyezi. Társult per azonban ezen kritériumok fennállása esetén is csak a következő ügyekben indítható:

– fogyasztói szerződésből eredő követelés érvényesítése céljából;

– a Pp. XXXIX. Fejezete szerinti munkaügyi perben; vagy

– emberi tevékenységen vagy mulasztáson alapuló, előre nem látható környezetterhelés által közvetlenül okozott egészségkárosodásból fakadó igények vagy vagyoni kárigények érvényesítése esetén.

A társult per megindítása előtt az igényüket ebben a formában érvényesíteni kívánó jogosultaknak írásban társult perlési szerződést kell kötniük. A társult perlési szerződés tartalmából a végrehajtás elrendelése szempontjából releváns tartalmi elemeket ismertetjük, melyek:

– a társult per felperesei,

– a reprezentatív felperes kijelölése,

– a reprezentatív felperes helyettesének a kijelölése,

– annak rögzítése, hogy a társult perben a felperesek számára megítélt, illetve jóváhagyott egyezség alapján őket megillető pénzösszeg, egyéb dolog vagy jog a felpereseket az eredeti követelésük arányában illeti meg.

A reprezentatív felperes jogintézményének a jelentősége abban áll, hogy a társult perben a felpereseket megillető jogokat – a nyilvánosság kizárása esetén a tárgyaláson való részvétel és az iratokba való betekintés jogának kivételével – kizárólagosan a reprezentatív felperes gyakorolhatja. A reprezentatív felperes e jogainak szerződéssel való bármely korlátozása a nyilatkozatainak, perbeli cselekményeinek az érvényességét és hatályosságát nem érinti. A végrehajtás szempontjából is kiemelkedően fontos, hogy a reprezentatív felperes eljárási jogai nem azon alapulnak, hogy a felperesek a követeléseiket anyagi jogi hatállyal átruházzák, hanem kizárólag az anyagi jogi jogosultságukból folyó, ahhoz tapadó eljárásjogi természetű, a Pp. által kreált jogosultsággal ruházzák fel a reprezentatív felperest, mégpedig a társult per lefolytatásának a jogával. Ebből következik, hogy a végrehajtás alapjául szolgáló, a bíróság marasztaló határozatában jogerősen megítélt követelésnek nem a reprezentatív felperes lesz a kizárólagos anyagi jogi jogosultja, azok továbbra is a társulási szerződéshez csatlakozó, egyes jogosultak maradnak. Így a követelések végrehajtási jogának a jogosultja sem kizárólag a reprezentatív felperes lesz. Annak érdekében azonban, hogy a társult per megindítását indukáló szempontok a végrehajtási eljárásban se szenvedjenek csorbát, a társult per reprezentatív felperesének kérelme alapján a társult per felpereseinek a követelései tárgyában egy közös végrehajtási lapot is ki lehet állítani. Ennek kizárólag annyi a feltétele, hogy az említett társult perlési szerződés a reprezentatív felperest mint reprezentatív végrehajtást kérőt a közös végrehajtás kezdeményezésére is feljogosítsa.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 571–590. §

18/B. § Ha az ingatlan közös tulajdonát – bírósági határozat, a bíróság által jóváhagyott egyezség vagy bírósági végrehajtási záradékkal ellátott okirat alapján – árveréssel kell megszüntetni, a bíróság pénzkövetelés végrehajtására irányuló végrehajtható okiratot állít ki.

Ingatlan közös tulajdonának árverésére vonatkozó végrehajtás elrendelése

Az esetek többségében értelemszerű és egyértelmű, hogy melyik nyomtatványt kell kitölteni a végrehajtás elrendeléséhez, hiszen a nyomtatványok elnevezéséből ez egyértelműen megállapítható. A Vht. 18/B. §-ának a törvénybe történő beiktatása arra vezethető vissza, hogy a gyakorlatban kérdésként merült fel, a közös tulajdon árverés útján történő megszüntetését elrendelő bírósági ítélet végrehajtása melyik nyomtatványon kérelmezhető, illetve rendelhető el. Az ítélkezési gyakorlat és a Civilisztikai Kollégiumvezetők álláspontja szerint (lásd Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. április 16-ai Országos Tanácskozásának 4. állásfoglalása) ez az árverés egy speciális, meghatározott cselekmény végrehajtásának minősül, hiszen az eljárás lefolytatásához nem szükséges az adós(ok) egyéb vagyonára vezetett végrehajtás, továbbá az ilyen ingatlanárverés egyéb szabályai is jelentősen eltérnek a pénzkövetelés behajtásától, amikor az adós teljes vagyonára, közte ingatlan(ok)ra folyik az eljárás. Ebből következően a fenti értelmezés szerint a „Végrehajtási lap meghatározott cselekmény végrehajtására” nyomtatvány állítható ki.

A jogalkotó azonban nem értett egyet ezzel a gyakorlattal és értelmezéssel, így 2020. július 16-ai hatálybalépéssel beiktatta a Vht. 18/B. §-át, amely szerint, ha az ingatlan közös tulajdonát – bírósági határozat, a bíróság által jóváhagyott egyezség vagy bírósági végrehajtási záradékkal ellátott okirat alapján – árveréssel kell megszüntetni, a bíróság pénzkövetelés végrehajtására irányuló végrehajtható okiratot állít ki, az addigi gyakorlattal ellentétesen rendezve a jövőre nézve a kérdést.

19. § (1) A bíróság a végrehajtási lap kiállítását megtagadja, ha a végrehajtási kérelem teljesen alaptalan. Erről a bíróság végzést hoz, és azt a végrehajtást kérőnek kézbesítteti.

(2) Ha a végrehajtási kérelem részben alaptalan, a bíróság a végrehajtási lapot a kérelemtől eltérően állítja ki. Erről a bíróság végzést hoz, és azt a végrehajtást kérőnek közvetlenül, az adósnak a végrehajtó útján kézbesítteti.

1. A végrehajtási lap kiállításának a megtagadása

A végrehajtási lap kiállításának megtagadására akkor kerülhet sor, ha a végrehajtási kérelem teljesen alaptalan. Ez a végrehajtás általános vagy az adott végrehajtás elrendelésének a különös feltételei hiányát jelenti. Szerves összefüggésben értelmezhető tehát a Vht. 19. § (1) bekezdése a 13. § (1) bekezdésével, amely a végrehajtás általános feltételeit rögzíti annak kimondásával, hogy a végrehajtandó határozat kötelezést (marasztalást) tartalmaz, jogerős, végleges vagy előzetesen végrehajtható, valamint az ügyészség, illetve a nyomozó hatóság határozata további jogorvoslattal nem támadható, és amely tekintetében a teljesítési határidő már letelt.

Mindezen kritériumok, illetve a hiányuk részletesen tárgyalásra kerültek a Vht. 13. § (1) bekezdéséhez fűzött kommentárnál, így azok megismétlése helyett csak utalunk arra, hogy az egyes kritériumoknak nem megfelelő, végrehajtás alapjául szolgáló határozatra alapított kérelem a végrehajtási lap kiállításának a megtagadását eredményezi.

A Vht. 13. §-ában írt feltételek hiányán túl megtagadást eredményez, ha nem a végrehajtás alapjául szolgáló határozatban foglalt jogosult terjeszti elő a végrehajtás elrendelése iránti kérelmet, vagy nem a végrehajtás alapjául szolgáló határozatban foglalt kötelezettel szemben nyújtja be a kérelmét. Az ide tartozó judikatúra köréből az általános jellegük, absztrahálhatóságuk vagy az eseti döntéssel érintett kérdés gyakorisága, illetve a Vht. más szabályaival való összefüggések miatt az alábbiak emelhetők ki.

Az EBH1999. 110. számú határozatban foglaltak szerint a marasztaló ítéletbe foglalt perköltség jogosultja nem az ügyvéd, hanem az általa képviselt fél, így az ügyvéd saját nevében, saját magát végrehajtást kérőként feltüntetve nem kérheti a perköltség vonatkozásában a végrehajtási lap kiállítását, az ilyen kérelem alapján a végrehajtási lap kiállítását meg kell tagadni.

A BH2000. 210. szám alatti eseti döntés tényállása szerint az adós gyermektartásdíj-fizetési kötelezettsége a jogerős marasztaló ítélet alapján végrehajtást kérő anyja javára állt fenn, a végrehajtási kérelem azonban a kiskorú gyermek mint végrehajtást kérő javára került előterjesztésre. Az adósnak a jogerős ítéletben foglaltak szerint az anya javára kellett volna teljesítenie, ezért a végrehajtás elrendelése iránti kérelemre is ő lett volna jogosult. Mivel a kiskorú gyermek általi végrehajtási lap kibocsátásra irányuló kérelem nem az arra jogosulttól származott, a kérelem teljesen alaptalan volt, ezért a végrehajtási lap kiállításának a megtagadására került sor.

Érdekes esetkör, amikor közkereseti társaság tagjai, illetve a betéti társaság beltagja nem állt perben, csak a kkt., illetve a bt. marasztalására irányult a kereseti kérelem. A BDT2002. 646. szám alatt közzétett eseti döntés úgy foglalt állást, a biztosítási intézkedés iránti kérelem előterjeszthető a taggal, illetve a beltaggal szemben, mert a Vht. 189. § (1) bekezdése csak azt a feltételt tűzi ki a beltaggal szembeni biztosítási intézkedés elrendelése körében, hogy a bt.-vel szemben a végrehajtási eljárás meginduljon. Ez a feltétel pedig nem tágítható ki a tag perbenállására, illetve vele szemben hozott marasztaló határozatra. Más a helyzet a végrehajtás elrendelése kapcsán, mert az említett tagok saját vagyonára a csak a társaságot marasztaló ítélet alapján nem vezethető kielégítési végrehajtás, a kérelmet ezért meg kell tagadni. Mindez két, egymással összefüggő okból is megállapítható, hiszen, ha az érintett személlyel szemben nem született marasztaló határozat, akkor a végrehajtás sem rendelhető el, továbbá a konkrét eset kapcsán a Ptk. 3:139. § (2) bekezdése is felhívható, amely úgy rendelkezik, hogy a kkt. tagjaival szemben a helytállási kötelezettségük alapján csak a perben állásuk esetén hozható marasztaló ítélet és vezethető végrehajtás.

Jogerős, marasztalást tartalmazó ítéletnél (egyéb, végrehajtás alapjául szolgáló határozatnál) a teljesítési határidő eltelte esetén az adós által hivatkozott, akár már a kérelem benyújtása előtti teljesítés sem vezethet a végrehajtás elrendelésének a megtagadásához. A BH1997. 347. szám alatt közétett eseti döntés ugyan átutalás végzésre vonatkozik, de az abban kifejtettek valamennyi végrehajtható okiratra, így a végrehajtási lapra is adaptálhatók, ennek megfelelően az ítélkezési gyakorlat alkalmazza a végrehajtási lap esetében is. A Legfelsőbb Bíróság jogi indokolása szerint, ha a végrehajtási kérelem megfelel a Vht. 11–12. §-ában írt előírásoknak és a végrehajtás általános feltételeinek (Vht. 13. §), illetve az adott végrehajtható okirat vonatkozásában fennálló esetleges speciális előírásoknak (ilyenek az átutalási végzés esetén a Vht. 80–81. §-ai), akkor a végrehajtást el kell rendelni.

Ennyit és nem többet vizsgálhat a bíróság a végrehajtás elrendelése során. Ebből értelemszerűen következik, hogy a végrehajtás elrendeléséről intézkedő bíróságnak nem feladata a teljesítések és azok elszámolása helyességének a vizsgálata. Az adós ugyanakkor a Vht. 41. § (1) bekezdésének a figyelembevételével végrehajtás megszüntetése, illetőleg korlátozása iránt pert indíthat a végrehajtást kérők ellen teljesítésére/részteljesítésére figyelemmel, végső soron pedig a kétszeri teljesítésre figyelemmel a végrehajtást kérő követelése szerinti összeget meghaladó teljesítést a jogalap nélküli gazdagodás szabályai szerint követelheti vissza.

A végrehajtási lap kiállítását megtagadó végzést a bíróság csak a végrehajtást kérőnek kézbesíti. Mivel éppen a végrehajtási eljárás megindítását tagadja meg a bíróság, így az eljárásban az adós eljárási pozíciója nem értelmezhető, ezért nem lehet a határozatot kézbesíteni a számára. Az elutasító végzésnek anyagi jogereje nincsen, a korábbi eljárásban hozott végzés „ítélt dolgot” nem hoz létre, nincs tehát akadálya annak, hogy a végrehajtást kérő újból kérje a végrehajtás elrendelését.

Az illeték vonatkozásában fontos kiemelni, hogy a végrehajtási lap kiállítása megtagadását érdemi vizsgálatnak kell tekinteni (a végrehajtási lap kiállításáról vagy annak megtagadásáról szólhat ugyanis a döntés), így az eljárási illeték mérséklésének sincs helye.

2. A végrehajtási lap kérelemtől eltérő kiállítása

Előfordulhat, hogy helye van a végrehajtás elrendelésének a kérelemben megjelölt személlyel szemben, azonban a végrehajtási lap valamelyik tartalmi eleme az előterjesztetthez képest korrekcióra szorul. Ilyenkor kerülhet sor a kérelemtől eltérő kiállításra. E körben fejtette ki a BH1996. 438. szám alatti eseti döntésében a Legfelsőbb Bíróság, hogy a Vht. 12. § (2) bekezdése szerint, ha a jogi képviselő nélkül eljáró végrehajtást kérő a nyomtatványt nem megfelelően töltötte ki, a bíróság a hiányt pótolhatja. Egyébként is a végrehajtási lap kiállítása megtagadásának csak abban az esetben van helye, ha a hiányok pótlásának elmulasztása folytán a kérelem nem bírálható el. A konkrét esetben, amikor a teljesítési határidőt jelölte meg rosszul a végrehajtást kérő, a Vht. 12. § (2) bekezdése és a 19. § (2) bekezdése alapján a bíróságnak a végrehajtási lapot a teljesítési határidő helyes megjelölésével a kérelemtől eltérően kell kiállítania, hiszen a nem megfelelően kitöltött nyomtatvány esetében a bíróság a hiányokat saját hatáskörben, a bírósági iratokban rendelkezésre álló adatok alapján is pótolhatja.

A BDT2016. 3439. számú eseti döntés szerint, amellyel a Civilisztikai Kollégiumvezetők 2019. április 16-ai Országos Tanácskozásának 52. állásfoglalása is egyetértett, az eltérő kiállítás szempontjából a végrehajtási kérelem szűken értelmezendő, tehát a formanyomtatványnak csak azon részei minősülnek végrehajtási kérelemnek, amelyek a végrehajtandó, bármilyen jogcímű követelésre vonatkoznak, a követelés körébe tartozónak értve a járulékos költségeket is. Ennélfogva a végrehajtási lap ezen pontjait érintő eltérés esetén a kérelemtől eltérő kiállításról kell végzéssel határozni.

Az eltérő tartalommal való kiállítást elrendelő végzést a végrehajtást kérőnek kézbesíti közvetlenül a bíróság, az adósnak pedig a végrehajtó útján történik a kézbesítés, a végrehajtás foganatosításának megkezdésével egyidejűleg. A jogorvoslat kérdése egyértelműnek tűnik, bár a gyakorlatban eltérő álláspontok érvényesülnek. A végrehajtást kérő fellebbezési jogát senki nem vitatja, arra viszont volt példa, hogy az adósnak a végrehajtási lapot eltérő tartalommal kiállító végzés elleni fellebbezése elutasításra került, mondván, az nem a jogosulttól származik. Pedig a Vht. 213. § (1) bekezdése rendezi ezt a kérdést: ha a bíróság a végrehajtást végzéssel rendelte el, vagy a végrehajtható okiratnak a kérelemtől eltérő kiállítása esetén az eltérésről végzést hozott, a felek e végzés ellen fellebbezhetnek. A „felek” pedig nyilvánvalóan nem a végrehajtást kérőt, hanem a végrehajtást kérőt és az adóst jelenti.

Előfordulhat, hogy a végrehajtó az eltérő tartalommal való kiállítást elrendelő végzést nem kézbesítette az adósnak, mert a végrehajtást kérő a költségeket nem előlegezte meg. Ilyenkor ugyanis a végzés annak jogerőre emelkedése nélkül kerül nyilvántartásba, hiszen a Vht. 52. § e) pontja szerint a végrehajtási eljárás szünetel, ha a végrehajtást kérő a végrehajtási költséget – bár köteles rá – nem előlegezte. A Vht. 54. § (1) bekezdés e) pontja szerint a végrehajtást akkor lehet folytatni az 52. § e) pontja esetén, ha a végrehajtást kérő a költséget megelőlegezte. Amennyiben erre a szünetelés megállapításától számított egy éven belül nem kerül sor, akkor a végrehajtási eljárás megszűnik.

Kapcsolódó joggyakorlat

EBH1999. 110. A végrehajtás alapjául szolgáló bírósági ítéletben a fél részére megítélt perköltség végrehajtását a fél képviselőjeként eljáró jogi képviselő (ügyvéd, ügyvédi iroda) saját nevében, a maga javára nem kérhet.

BH2000. 210. A nagykorúságát elérő személy az édesanyja javára megítélt gyermektartásdíj tekintetében a végrehajtást sikerrel nem kezdeményezheti.

BH1997. 347. A végrehajtás elrendeléséről intézkedő bíróságnak nem feladata a teljesítések és azok elszámolása helyességének vizsgálata.

BH1996. 438. A bíróság eljárása során irányadó szempontok hiányos vagy részben alaptalan végrehajtási kérelem esetén.

BDT2017. 3732. I. A végrehajtási kérelem formai és tartalmi kellékeit a Vht. részletesen rögzíti, ezért annak vizsgálatakor a keresetlevélre vonatkozó polgári perrendi szabályok nem alkalmazhatók.

II. A végrehajtási lap kiállítása iránti kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasításának csak abban az esetben van helye, ha a végrehajtási kérelem a rendelkezésre álló iratok alapján nem bírálható el. Amennyiben elbírálható, de részben alaptalan, a bíróság a végrehajtási lapot a kérelemtől eltérően állítja ki.

BDT2016. 3439. I. A végrehajtási lapot a végrehajtási kérelemtől eltérő módon kell kiállítani, ha az érvényesíteni kívánt ügyvédi munkadíj nem áll arányban a végrehajtási kérelemben feltüntetett követelés összegével.

II. A végrehajtási kérelmen csak a végrehajtható okirat kiállítása iránti kérelemért számítható fel munkadíj és költségátalány, a végrehajtás foganatosításáért járó ügyvédi munkadíjat, készkiadást, költségeket az önálló bírósági végrehajtó eljárásában igényelheti a végrehajtást kérő jogi képviselője.

BDT2002. 646. A Vht. 189. § szerinti biztosítási intézkedés elrendeléséhez nem szükséges, hogy a betéti társaság beltagjával szemben már eljárás legyen folyamatban.

19/A. § A végrehajtható okiraton a bíróság feltünteti a végrehajtási kifogás (217. §) előterjesztéséről szóló tájékoztatást, a 15. § szerinti határozat alapján kiállított végrehajtási lapon pedig annak tényét is, hogy a végrehajtandó határozat kézbesítésével kapcsolatban kézbesítési fikció állt be.

Tájékoztatás a végrehajtási kifogásról és a kézbesítési fikcióról

A Pp. alapelvei szerint a bíróságot a jogi képviselő nélkül eljáró fél irányába, annak eljárási jogairól általános tájékoztatási kötelezettség terheli. A Pp. szubszidiárius alkalmazását lehetővé tévő Vht. 9. §-a szerint e tájékoztatási kötelezettség a végrehajtási eljárásban is fennáll, ennek egyik konkrét manifesztálódása a Vht. 19/A. §-ának a rendelkezése. Mivel a jogi képviselet a végrehajtási eljárásban nem kötelező, ezért a tájékoztatás a jogi képviselő nélkül eljáró feleknek szól, az más kérdés, hogy a végrehajtható okiratok nyomtatványain eleve szerepel tájékoztatás, így azt ugyanúgy megkapja a jogi képviselővel eljáró fél is.

A jogalkotó a jogorvoslathoz való jog biztosítékaként vezette be a kézbesítési vélelem megdöntésének lehetőségét, egyúttal a polgári ügyekben hozott határozatok jogosultjai számára a kézbesítési vélelem megdöntésének bizonytalan időre történő elhúzódását megakadályozandó a végrehajtói kézbesítést. Annak érdekében, hogy a végrehajtható okirat minél több, a felek jogérvényesítését elősegítő adatot tartalmazzon, a törvény előírja a végrehajtási kifogás előterjesztésének a lehetőségéről szóló tájékoztatás, továbbá a végrehajtás alapjául szolgáló határozattal kapcsolatban a kézbesítési vélelem beálltáról történő tájékoztatás feltüntetését is. A Pp. hatálybalépésének és a Vht. 19/A. §-ának a beiktatása, illetve a nyomtatványok tartalmi elemeinek ebből eredő változása érdemi és gyakorlati módosulást nem jelentett. A korábbi kézbesítési vélelmet a jogalkotó a továbbiakban kézbesítési fikciónak nevezi a Pp.-ben, így a tájékoztatásnak is a kézbesítési fikcióról kell szólnia. Az érdemi változatlanság mellett dogmatikailag helyes a módosítás, hiszen a korábbi kézbesítési vélelemnél és a jelenlegi kézbesítési fikciónál egyaránt arról volt, illetve van szó, hogy amennyiben a kézbesítés azért volt sikertelen, mert a címzett az iratot nem vette át – postai szolgáltató útján történő kézbesítés esetén az a bírósághoz „nem kereste” jelzéssel érkezett vissza – az iratot a kézbesítés második megkísérlésének napját követő ötödik munkanapon kézbesítettnek kell tekinteni. Ez pedig egyértelműen fikció és nem vélelem: a vélelem esetében a jogalkotó ugyanis egy valószínű ténynek a valós tényként történő elfogadását rendeli el, a fikció esetében pedig valótlan tény valóságként történő elfogadásáról van szó. Jelen esetben pedig nyilvánvaló, hogy nem történt meg a tényleges kézbesítés a kézbesítés második megkísérlésének napját követő ötödik munkanapon, a jogkövetkezmények mégis ezen körülmény valónak elfogadása szerint állnak be. Ez pedig nem kézbesítési vélelem, hanem kézbesítési fikció. Nyilvánvalóan szükség van ilyen szabályra, hiszen ha nem lenne, akkor a hatósági iratok át nem vételével szabályszerű kézbesítés hiányában mentesülni lehetne a hatósági határozatban foglalt kötelezettség alól.

A tájékoztatás jelentősége a végrehajtás alapjául szolgáló határozat jogerőre emelkedésének kézbesítési fikció útján történő megvalósulásáról azért óriási, mert főszabály szerint a Pp. 138. § (2) bekezdése alapján a fikcióval szemben előterjeszthető kézbesítési kifogás benyújtásának a kézbesítési fikció beálltától vagy a kézbesítés napjától számított három hónap elteltével nincs helye. E határidő elmulasztása miatt igazolással élni nem lehet. A Pp. 140. § (1) bekezdése azonban a végrehajtás megindulása esetén speciális határidőt állapít meg, eszerint, ha a kézbesítettnek tekintendő határozat jogerőre emelkedett, a címzett a végrehajtási eljárás alatt, a határozat végrehajtására irányuló eljárásról történő tudomásszerzésétől számított tizenöt napon belül kifogást nyújthat be az elsőfokú határozatot hozó bíróságnál. E jog gyakorlását pedig elősegítheti a tájékoztatás.

Kapcsolódó jogi szabályozás

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról 137–140. §

Végrehajtási záradék

20. § (1) Az adós lakóhelye, illetőleg székhelye – ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye – szerinti járásbíróság végrehajtási záradékkal látja el a 22. és a 23. §-ban felsorolt okiratot.

(2) A végrehajtási záradékra megfelelően alkalmazni kell a végrehajtási lapra vonatkozó rendelkezéseket.

A végrehajtási záradék általános kérdései

A hagyományos elméleti megközelítés szerint bírósági végrehajtásra, az állami kényszer alkalmazására akkor kerülhet sor, ha a követelést a bíróság megvizsgálta, és az ügyet lezáró jogerős érdemi határozatával érdemi jogvita lefolytatása – vagy legalább a lehetőségének az ellenérdekű fél részére történő biztosítása – után a követelésnek (tipikusan kereseti kérelemnek) helyt adott. Ehhez képest speciális eset az olyan követelések végrehajtása, amelyek az okiratba foglalásuk után bírói vizsgálat nélkül hajthatók végre. Ezeknél az okiratoknál a végrehajtási záradékkal való ellátás azonnali, a végrehajtási lappal elrendelt végrehajtással azonos végrehajtást von maga után, a végrehajtó teendői tehát a követelés behajtása szempontjából nem különböznek aszerint, hogy a hozzá kiosztott végrehajtási ügyben végrehajtási lap vagy végrehajtási záradék alapján került a végrehajtás elrendelésre. Így logikus és kétséget eloszlató azon rendelkezés, mely szerint a végrehajtási záradékra megfelelően alkalmazni kell a végrehajtási lapra vonatkozó rendelkezéseket. Természetesen a rendelkezés nem szűkül le a végrehajtóra, a végrehajtás elrendelése során a végrehajtási lap vonatkozásában kommentált szabályokra is vonatkozik, így záradék esetén is alkalmazni kell például a gyakorlatban jelentősebbek közül a hiánypótlásra és az alaptalan végrehajtási kérelem elintézésére vonatkozó szabályokat.