Gina Fodor

Karácsonyi hóvihar

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-92-7

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

Akinek a szívében nincs karácsony,

az nem fogja megtalálni azt

a fa alatt sem.

1.

Amikor a fogadó megjelent a domb tetején a hóval borított út végén, Martina hangosan felnevetett. Mióta lekanyarodott a főútról, csak erre várt. Hamarosan megpillantotta a kézzel festett, hatalmas táblát, melyen a fogadó viktoriánus stílusú rajza állt teljes ünnepi pompájában: a falakat fenyőkoszorúk díszítették, az ablakok meleg fényben fürdőztek, a vendégekkel zsúfolt teraszon pedig egy hatalmas, pompás karácsonyfa állt. Nem csak emberek, de még egy ló és egy kutya is került a díszes táblára.

Martina ezt a fogadót választotta a legelbűvölőbbek közül, amelyekért a karácsonyi turisták versengtek, melyek ismertetőjét alaposan átböngészte, mielőtt döntött volna. A Panoráma Fogadóról szóló vélemények nagyszerűek voltak, de az igazat megvallva beleszeretett a képekbe. Különösen egy csodálatos rózsaszínű tortába, melynek tetején miniatűr marcipán tyúkok és százszorszépek sorakoztak, akár egy napsütéses mezőn. Egy másik képen kézzel készített bársonypaplanokat látott, s a fogadó konyhájában ősi kék kristályüveges szekrényekben sorakoztak a tányérok, a poharak, amelyek zafírként ragyogtak a tágas ablakokon át beszökő napfényben.

Egy alapos internetes keresésnek köszönhetően még azt is tudta, hogy a Panoráma Fogadó táblája, melynek célja az volt, hogy a főúton autózók figyelmét felhívja, évszakonként változott, hogy az adott szezon csodálatos színeivel hívja fel magára a figyelmet. Tavasszal virágzó fák, nyáron vadvirágos mező, ősszel az őszi erdő színei, télen pedig a havas hegyek és a karácsony hangulata. Mindenesetre eldöntötte magában, hogy aki ezeket a táblákat megfestette, művész lehet, és mivel ő is egyfajta művésznek számított, talán ez miatt vonzódott hozzá, hiszen akár egy kép vagy néhány szó alapján is képes volt új világokat teremteni az írásaiban. De művész lévén tudatában volt annak a hatalmas különbségnek is, hogy valójában mekkora lehet a különbség a valóság és a létrehozott világ között.

Hetek óta elmúlt már a határideje, hogy leadja az új könyvet, kétszer is hosszabbítást kért, de sem napközben, sem a hosszú, álmatlan éjszakákon egy csepp ihlet nem sok, de annyi sem érkezett. Többek között ezért is sikerült meggyőznie magát arról, hogy az itt eltöltendő karácsonyi időszak nem csupán hivalkodó luxus, amit megengedhet magának, hanem valójában igazi üzleti út. Lehetőség arra, hogy minden gondot otthon, Padovában hagyjon, és a békés, fehér hegyek között ismét magára találjon.

Azt hitte, hogy a hatalmas fatáblára festett, pompásan feldíszített karácsonyfa csak a festőművész találmánya volt, de meglepődve látta, hogy valóban ott állt a verandán egy élénkpirosra lakkozott hintaló társaságában.

Amint megállította az autót és kinyitotta annak ajtaját, az épület felől elképesztő süteményillatot hozott a szél, mely megtàncoltatta a hópelyheket. Mialatt jött, mindig havazott, de amióta elérte a hegyeket, időnként az ablaktörlő alig bírta tenni a dolgát. Reggelre biztos derékig ér a hó, gondolta. Kivette a bőröndjét a csomagtartóból, és elindult a bejárati ajtó felé azzal az érzéssel, hogy egy karácsonyi üveggömbben ébredt fel.

Amint belépett, kalandozó gondolatait ismét megszakította a való világ szépsége. A kandallóban ropogott a tűz, a kanapén műszőrme párnák sokasága pihent, egyik sarokban egy, a kintitől kisebb karácsonyfa, a másikban betlehem állt. Minden karácsonyi hangulatot árasztott. Viszont észrevett valami mást is: rózsaszín és fehér rózsákat.

Annyira el volt foglalva a látnivalóval, hogy észre sem vette a nőt, aki a pult mögött állt, s aki halk és meleg hangon szólalt meg:

– Ön bizonyára Martina.

A lány megpördült, és egy alacsony termetű, élénk tekintetű idős hölgyet látott, aki akár lehetett volna a Télapó felesége is egy karácsonyi képeslapon. Fehér haját hátul kontyba tekerte, piros-zöld kockás flanelruha volt rajta. Divatos formáju szemüvegét éppen feljebb tolta, hogy jobban megnézhesse az érkezőt.

– Igen, pontosan – felelte a lány a pulthoz közeledve, és letette a bőröndöt. Arra gondolt, vajon honnan tudja ez a nő az ő nevét.

– Én Matilde vagyok. Martina Galli… December 23-án érkezik – nézett a számítógép monitorjára, majd megfordult és kivett egy kulcsot a háta mögött lévő fakkok egyikéből. – A vörösbegy fészekben fog megszállni, ami a tetőtérben van.

– Rendben – mondta Martina és felnézett a lépcsőn, hová kell felmásznia.

– Csak a nevét kell megmondania, ki csatlakozik Önhöz, hogy ha megérkezik, tudjam hová kell küldenem, melyik szobához tartozik – szólt Matilde.

– Egyedül vagyok.

– Egyedül? Karácsonykor? – nézett meglepődve a lányra a recepciós feladatokat ellátó idős nő.

– Csak békét és nyugalmat szeretnék. Végeznem kell egy könyvvel, amíg itt vagyok.

– Egy könyv? – nézett Matilde érdeklődve. – De csak néhány napra van foglalása.

– Igen, valóban, de nem egy ötszáz oldalas regényt kell megírnom, csupán egy rövidebb történetet gyerekeknek.

– Ah – kiáltott fel Matilde. – Én is írtam egy könyvet gyerekeknek.

Martina már megszokta, hogy a beszélgetőpartnerei többsége ugyancsak írt egy könyvet. Kedvesen rámosolygott az idős nőre, mintha csak azt kérdezte volna, hogy igazán? De a másik szinte már azonnal meg is magyarázta.

– Az unokámról írtam. Egész kicsi korában meg volt róla győződve, hogy az almáspite az almáspite fákon nő, csak akkor…

– Remekül hangzik – szólt közbe Martina kissé neveletlenül, félbeszakítva a másik nő mondatát.

Levette a kulcsot a pultról, és reményei szerint legragyogóbb mosolyát festette az arcára.

– Köszönöm szépen – tette hozzá, és hátrált a lépcső felé. – Megnézném a szobát, fáradt vagyok, hosszú volt az út a hóesésben.

– Luka itt van valahol – mondta Matilde –, ha akarja, felvitetem vele a csomagjait az emeletre.

De Martina már vonszolta a bőröndjét felfelé a lépcsőn.

– Semmi gond, meg tudom csinálni, köszönöm – de megkönnyebbült, amikor felért a lépcső tetejére. – Vörösbegy fészek, helyben vagyunk! – mondta, amikor meglátta az ajtóra gondosan felragasztott madárfiókákat, akik békésen üldögéltek egy filckoszorú alkotta fészekben.

Belül a szoba pontosan megfelelt a leírásnak, egy nagy és tágas lakosztály a legfelső emeleten, a mennyezet tetőablakokkal és egy nagy baldachinos ággyal a közepén, amelyet óarany színű bársonypaplan borított, s még egy kényelmesnek látszó kanapé is helyet kapott benne. Ebből a szobából nyílt egy másik, kicsi szoba, ahol egy nagy antik íróasztal, hatalmas főnöki bőrből készült forgószékkel, és két fotelággyal, melyeken karácsonyi mintás párnák sorakoztak. Narancs és fahéjillata lengte be a helyiségeket.

Martina azonnal feltette bőröndjét az ágy végében lévő bőröndtartóra, és elkezdett kipakolni: felakasztotta ruhákat vállfákra, és berakta őket egy nagy, fából készült antik szekrénybe, melynek két ajtaját festett páva díszítette. A laptopját az asztalra tette. Épp ki akarta rakni a többi holmiját is, amikor léptek zaja szakította meg a gondolatait, majd kopogtattak az ajtaján.

– Ki az? – kérdezte.

– Serena vagyok, a fogadó tulajdonosa és vezetője, hoztam pár dolgot, ami szükséges lehet.

Amikor Martina kinyitotta az ajtót, egy hatalmas fekete-fehér pásztorkutya ugrott be a szobába. A kutya egy gyors kört tett, és úgy szippantotta a levegőt, mint egy igazi vadászkutya, majd mancsát a vendég felé emelte, mintha üdvözölné azt.

– Bobi, ülj le! – mondta a nő, a hatalmas kutya engedelmeskedett, leült, de egy pillanattal később a hátára gurult, és ide-oda hempergett a szőnyegen. Martina lehajolt, hogy megsimogassa Bobi puha hasát.

– Semmi gond, szeretem a kutyákat.

– Azonnal megyünk – válaszolta Serena és lerakott egy fedett kosarat az ajtó melletti kisasztalra. – Fahéjas kukoricakenyér, grillezett mozzarella, és egy termosz jó meleg gyümölcstea – mondta mosolyogva, majd sietve hozzátette – de ha jobban szereted a forró csokit, akkor hozok azt.

– A gyümölcstea tökéletes – mondta –, ahogy ez a hely is. Csodálatosak a rózsák is, a sok virág…

– Ó, azok az esküvő miatt vannak. Általában nem teszünk friss rózsát télen.

– Esküvő?

– Igen, karácsonyi esküvő. Nagyszerű család, évek óta járnak ide. Amióta megnyitottunk. Persze akkor még a menyasszony kislány volt…

Martina észrevette, hogy Serena arckifejezése egy pillanatra elsötétült, de közben az esküvőre gondolt. Kissé zavarta a gondolat, hogy esküvőre kerül sor a fogadóban. Egyrészt a nyugalom miatt választotta ezt a helyet, mert úgy gondolta, hogy itt a hegyekben, télidőben biztosan ki tud kapcsolódni, el tudja felejteni a problémáit, de egy esküvő és az utána lévő ünnepség általában elég hangos szokott lenni. Másrészt pedig mindez arra emlékeztette, hogy ő viszont egyedül tölti a karácsonyt. Hogy zavarát leplezze, bepillantott a kosárkába, melyből könnyű gőz és finom illat szállt felfele.

– Milyen csodálatos. Nagyon szépen köszönöm.

– Semmiség. Gyere, Bobi, megyünk!

Az óriási kutya felugrott, és fürgén futott lefele a lépcsőn. A nagy bundás test alatt meg-megnyikordultak a fából készült lépcsőfokok.

– Ha valamire szükséged van, odalent megtalálsz bennünket – szólt még elmenőben, és Martina becsukta mögötte az ajtót. Maga elé vette a kosarat, és készített magának egy grillezett mozzarellás kukoricakenyeres szendvicset. Az első falat tökéletes volt, érezte a telt ízeket a szájában. Öntött magának egy bögre gyümölcsteát. Nem volt hideg a szobában, de jólesett a meleg bögre érintése, különösen a hosszú vezetés után, melyet az egyre erősödő hóesésben tett meg.

– Kell ennél jobb? – tette fel magának a kérdést, és eldobta magát a puha takarón.

2.

– Hé, hé! – szólt rá Serena fenyegetően a férjére, aki éppen kinyújtotta a karját egy nagy tálca felé, melyen rózsa alakú sütemények sorakoztak arra várva, hogy mindegyikre felkerüljön a cukormáz. Serena nagy erőfeszítések árán varázsolta ezeket a tökéletes rózsaformákat, ősi családi recept alapján.

– Hihetetlen, rosszabb vagy, mint Bobi.

A kandalló melletti szőnyegen Bobi reménykedve felemelte a fejét, majd csüggedt arckifejezéssel visszatette, amikor rájött, hogy valaki megemlítette a nevét anélkül, hogy adott volna neki legalább egy morzsányi ennivalót.

– Ugyan – tiltakozott Sandro. – Szerinted észreveszik, hogy egy hiányzik?– a férfi mosolygott a feleségére, de az határozottan rázta a fejét.

– A menyasszony anyja mindent lát – mondta meggyőzően.

– Még meg sem érkeztek, de majd azt mondom, hogy a kutya megette – próbálta viccesre venni a figurát, de Serena szinte rendreutasítva azt mondta:

– Komolyan mondom, Sandro!

A nő várta volna, hogy a férje esetleg mondjon még valamit, de Sandro megadóan felemelte a kezét, mintha azt mondaná, jó, jó, neked van igazad, de már nem mosolygott Serenára, elfordította a tekintetét, amitől a nő úgy érezte, hogy a férje szerint ő az, akivel nehéz kijönni.

A férfi magas alakjának látványa, borsos fürtjei, valamint a kissé fehéredni kezdő szakáll még mindig hatott rá, még mindig olyan jóképűnek látta.

– Elnézést, nem akartam gorombának tűnni. Ma reggel megnéztem a számlákat, és ezek a sütik bizony elég sokba kerülnek.

Serena rápillantott a férjére, és eszébe jutott, amikor megvették ezt a helyet, hogy létrehozzák a Panoráma Fogadót. Eleinte mindenben egyetértettek, és mindig mindenből a legjobb minőséget vásárolták, legyen az deszka, zsindely, vagy egyiptomi pamut lepedők. A konyhára is többnyire biotermékeket rendeltek. Öt évvel azután, hogy megnyitották a fogadót és végre kevés haszont is termeltek, nem csak kielégítették a bankokat, de szerényen ugyan, de meg is éltek.

Azonban néhány éve, pár kilométerrel feljebb megnyitották a Hotel Mignon nevű százszobás luxusszállodát, mindenféle wellness szolgáltatással, táncklubbal, úszómedencével, közvetlen hozzáférést a sípályákhoz, de még moziterem is szolgálta a vendégek kikapcsolódását. Kezdetben egyikük sem aggódott sokat emiatt, és még örültek is neki, hogy a közelben van a sípálya. Biztosak voltak benne, hogy a Panoráma Fogadó által kínált kiváló minőségű termékek annyira különböznek az út tetején lévő luxus hotel általi termékektől, hogy ugyanúgy jönnek majd a vendégek, mint korábban. De a rákövetkező években egyre jobban látták a vendégek áramlását felfelé, és Sandro folyamatosan megkérdőjelezte Serena döntéseit a fogadó vezetésével kapcsolatban.

– Miért csak bioélelmiszert kell felszolgálnunk? – kérdezte tőle. – És ha mi is vennénk azokból a kínai gyártmányú led gyertyákból, mennyivel olcsóbban kijönnénk, mint ezekkel az illatos, kézműves gyertyákkal. Számolj csak utána, sok pénzt elégetünk velük, ugyanazt a célt szolgálná a…

Viszont Serena nem engedett, ő ragaszkodott az eredeti elképzeléshez annak ellenére, hogy sok álmatlan éjszakát töltött azzal, hogy kitalálja, hogyan lehetne pénzt spórolni. Ám minden apró kis részlet csak ürügyet teremtett a kettejük közötti harchoz, és Serena meg volt róla győződve, hogy minden problémájukat biztosan ő okozza azzal, hogy nem változtat. Neki a minőség fontosabb volt. Gyakran érezte egyedül és elhagyatottnak magát, mert arra gondolt, hogy Sandro csak hátráltatja, és arra akarja ösztönözni, hogy az első nehézségnél feladja az álmukat. Mert igenis ez a fogadó volt az álmuk, ezért jöttek ide, és ezért dolgoztak éveken át.

Két éve jelzálogkölcsönt vettek fel némi javulás reményében, de a jól sikerült reklámok sem voltak már képesek megmozgatni az állóvizet, és a foglalások egyre csak fogyatkoztak, már a számlák kifizetése is gyakran gondot okozott. Amikor legutóbb közösen ellenőrizték a számlákat, akkor arra a szörnyű következtetésre jutottak, hogy már a karácsonyt sem tudják a fogadóban megtartani, el kell adniuk mindent, és visszatérni a városba.

De vajon találnak-e munkát, hiszen sorra zárnak be a gyárak, és a hivatalok létszámát is állandóan csökkentik?

Serena nem is tervezte, hogy aznap reggel belenéz a könyvekbe, de az év végéig kifizetnivalók miatt mégis megtette. A csekkek kiírása és a terhelési bejegyzések egymás utáni beírása olyan üreges érzéssel töltötte el a szívében, mintha minden kiírt számjegy a belsejéből származna.

Sandro pontosan tudta, hogy mire gondol, amikor azt mondta neki, hogy most rendezett néhány számlát. De akkor miért választott egy ilyen pillanatot, hogy így összeütközzön vele? Serena egyik kezében a cukormázzal próbálta értelmezni a férje arckifejezését, de a férfi csak megkerülte a pultot, hogy megvakarja Bobi fejét.

– Hé – mondta a válla fölött, miközben Bobi boldogan mocorgott. – Ma reggel megjavítottam azt a törött ajtót a kerti fészerben.

– A kerti fészerben?

Sandro bólintott, majd gyors pillantást vetett rá, aztán alaposan megvakarta a kutya hátát. Mint mindig, gondolta Serena, Sandro szinte csak gyakorlati dolgokra gondol.

– Ezen a nyáron meséltem neked a fészerről – mondta, s az egész szezonban az őrületbe kergette vele.

Amikor ki akarta nyitni az ajtót, az nem nyílt ki, és amikor be akarta csukni, nem zárt be.

– Tudom, nem felejtettem el – jegyezte meg, s érezte, hogy a bosszúsága is egyre fokozódik. Sandro az ilyen kézi munkálatokban, javításokban eléggé jártas volt, s ez volt az egyik olyan elem, amely lehetővé tette számukra, hogy kinyissanak, és oly sokáig nyitva maradjanak. Most azonban, valahányszor szüksége volt rá, úgy tűnt, hogy mindig az istállóban vagy az udvaron van, s elfoglalja magát az állatok etetésével, vagy valami javításon dolgozik.

– De miért ma? – kérdezte tőle. – Két nappal karácsony előtt?

– Ezen a nyáron más dolgokat próbáltam rendbe hozni – válaszolta a férje –, mint például a szőlőlugast. Aztán különleges kérés volt. Az esküvőre. Vagy inkább ne tettem volna?

– Számomra időpocsékolásnak tűnik az egész – mondta Serena. – Megjavítani a fészert, amikor jövő nyáron már nem leszünk itt – könnyek szöktek a szemébe ahogy kimondta. Volt idő, amikor Sandro nem tudta elviselni, hogy sír, most nem szólt, de látszott, hogy elsötétült az arca, amint meglátta a felesége szemében a könnyeket.

Sandro az ajtóhoz ment, amely a konyhából az udvarra vezetett, megállt, és füttyentve hívta Bobit. A nagy kutya felállt, és kérdő pillantást vetett a nőre, de mivel az rá sem nézett, a férfi után ügetett.

Serena letörölte a könnyeit, és rájött, hogy bekente az arcát a cukormázzal, és letépett egy darab papírtörlőt, hogy megtisztítsa magát. Egy darabig hitte, hogy még meg tudják menteni a helyet, de annak ellenére, hogy együtt kellett volna vezetniük a fogadót, magányosabbnak érezte magát, mint valaha.

Sokáig azt hitte, hogy problémáik oka az anyagi nehézségek, de ha találtak volna egymillió eurót az istálló eldugott zugában, akkor azzal legfeljebb a fogadó dolgait tudták volna megoldani. De a kettejük dolgát? Olyan régen volt, hogy már nem érzett igazi kapcsolatot vele, már nem együtt éltek, hanem egymás mellett. Egyelőre rá sem akart gondolni, mi lesz, ha vissza kell menniük a városba, és olyan munkát végezni, amit egyikük se akar. Az még inkább el fogja lökni őket egymástól. Bedobta a papírtörlőt a kosárba, mély levegőt vett, felkapta a cukormázzal teli zacskót és elkezdte díszíteni a süteményeket.

Ekkor csilingelni kezdett a szélcsengő a konyhában, egy zseniális figyelmeztető rendszer, amelyet Sandro évekkel ezelőtt hozott létre, hogy figyelmeztessen arra, hogy valaki bemegy a főajtón anélkül, hogy megcsörgetett volna egy kaputelefont, ami zavarná a többi vendéget.

Valószínű, hogy az esküvői vendégek, gondolta, mert nagyjából arra az órára vártak aznap vendégeket, és ha így van, menni kell segíteni Matildének.

Matilde, aki ellátta a recepciós feladatokat, valaha övé volt a farm. Csak úgy adta el nekik, ha maradhat, és besegíthet nekik. Serena és Sandro számára pedig öröm volt, hogy velük van, mert ismerte a környéket, a szomszédokat, tudta, hogy mit hol kell elintézni, és jó társaság is volt. Öröm volt a vele való beszélgetés mindig. A probléma csupán az volt, hogy Matilde már eléggé benne volt a korban, és ha egyidőben több vendég is érkezett, általában valamit mindig elrontott. Eleinte mulatságosnak találták, hogy telefonos foglalás esetén Matilde más nevet írt be a foglalásba, mert rosszul értette, vagy olyan is megtörtént, hogy egy embert kétszer írt be, egyszer a vezetéknevét, másik szobához a keresztnevét, és úgy tűnt, hogy két szoba le van foglalva, aztán amikor látszólag elfogyott minden szoba, el kellett küldeniük más érdeklődőket. Persze aztán kiderült, hogy egyetlen illető jött azon a néven, és maradt egy üres szoba, de akkor már arra a napra nem tudták kiadni. Amikor rákapcsolódtak az online foglalási rendszerre, akkor ezek a félreértések megszűntek, viszont az idős nő nehezen kezelte a számítógépet, és folyton segítségre volt szüksége, s ha valami nem ment, nem oda jutott, ahova akart volna, rémülten rohant, hogy a számítógép elromlott.

Ezért inkább Serena, ha tehette, elkerülte a meglepetéseket. Leoldotta a kötényét, felakasztotta egy kampóra, és elindult a recepciós pult irányába, ahol két fiatal nő várakozott.

– Üdvözlöm a kedves vendégeket a Panoráma Fogadóban!

3.

Abban a pillanatban, amikor Bianka meglátta Serenát, a szorongás csomója, amelyet a gyomrában érzett az autóút során, enyhülni kezdett.

Megkerülte a pultot, s amikor Serena megállt mellette, szeretettel megölelték egymást.

– Istenem, nagyon örülök, hogy látlak – majd hátrébb lépett és körülnézett. – Nem gondoltam volna, hogy ez a hely ilyen szép télen. Talán sokkal szebb, mint nyáron. Csodálatos, igazi karácsonyos.

Figyelme a fogadópult egyik sarkában elhelyezett kis betlehem felé fordult: a pásztorok és háromkirályok, a kis Jézus és a szülei faragott kristályból készültek.

– Soha nem láttam még ehhez foghatót! – mondta Bianka. – A nagymamámé volt – szól közbe Matilde –, magával hozta amikor Ponte di Legnoba költözött a családjával. Lisztes zsákokba csomagolta, majd végig rajta ült, hogy senki ne tévessze össze valódi liszttel, és ne dobja el valahova.

– Gyönyörű – jegyezte meg Bianka, és óvatosan megérintette, aztán tovább figyelte a környezetet, minden karácsonyi részletet értékelt, a mennyezet alatt lógó lámpákat, a friss boróka ágakat, a vendégszobákba felvezető lépcsőn lévő bársony masnikat. – Olyan karácsonyos itt minden!

– Nem csak karácsonyos – mondta Serena, és átölelte a lány vállát. – Nem tudom, hallottál-e róla, de holnap esküvő lesz itt. Egyik kedvenc vendégünk lánya úgy döntött, hogy a mi fogadónkban köti össze életét szíve választottjával.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg.

– A szobák több, mint fele a Pellegrini család nevére van lefoglalva, pontosan meghatároztad, kit hova kell helyezni – szólt Matilde.

– Igen, természetesen – válaszolta a lány, és odalépett, hogy ellenőrizze a szobák elosztását, ahogy kérte.

Miközben a pult fölé hajolt, eszébe jutott, hogy nem mutatta be a barátnőjét, akivel érkezett, de a barátnő fürgébb volt nála.

– Aliz vagyok. Örülök, hogy itt lehetek – nyújtotta a kezét Serena és Matilde felé. – Én leszek a koszorúslány.

– Elnézést, nekem kellett volna bemutatnom téged – szólt Bianka, és aggódva nézett a másikra.

– Ne aggódj! Elnézzük neked, biztosan más dolgok járnak a fejedben – válaszolta Aliz mosolyogva.

– Akkor készen állsz a nagy napra? – kérdezte Matilde a menyasszonytól.

– Igen. Legalább is azt hiszem ‒ felelte a lány.

Ekkor egy mobiltelefon halk zümmögése hallatszott a közelben. Aliz a táskájában kotorászott, majd az ajtó felé hátrált, készült kimenni rajta.

– Bocsánat, de ezt muszáj felvennem – szólt vissza, felmutatva a készüléket.

– A férje hivatásos katona, és pár hete elhelyezték Spanyolországba – magyarázta Bianka, miközben az ajtó becsukódott barátnője mögött.

– És Aliz egyedül jött az esküvőre, karácsonyra? – kiáltott fel idegesen Matilde.

– A férje is jönni fog, kapott 3 nap szabadságot – folytatta Bianka és észrevette, hogy az idős nő arca felragyogott. Mosolya megfertőzte őt is. Az utóbbi napok zsúfolt eseményei után jó volt látni, hogy valaki örül egy hírnek, ami vele is kapcsolatos valamilyen szinten. Még azokban a ritka pillanatokban is, amikor azt gondolta, végre minden sínen van, akkor is érezte, hogy belül ideges. Ideje feloldódni.

– Nagyon szép a bejárati ajtón a karácsonyi koszorú, még soha sem láttam ilyen nagyot és szépet.

– Hogy eljárt az idő! – sóhajtott Serena. – Emlékszem, amikor először jöttetek a szüleiddel, az első vendégeink között voltatok, a megnyitó nyarán.

– Igen… tízéves voltam, és utána minden évben eljöttünk, igaz, többnyire nyáron. Talán ha egyszer, esetleg kétszer voltunk itt télen is. Így amikor az esküvőmet terveztük, azonnal tudtam, hogy hol akarom megtartani.

Bianka számára igazi meglepetés volt, amikor augusztusban a barátja, Renato megkérte a kezét és azt mondta, hogy mindenképpen még az újév előtt házasodjanak össze. Mindent megszervezni, elintézni négy hónap alatt? Fizikai képtelenség, hiszen számos ismerősétől hallotta, hogy már egy évvel a tervezett dátum előtt lefoglalták az éttermet, a zenekart, kiválasztották a ruhát, a menüt, a nászutat. Hogy fog ő mindent elintézni ennyi idő alatt?

Az ápolónői iskola óta együtt volt Renátóval, amikor az egyik legelső kórházi körútján találkozott vele, mint beteg. Különös érdeklődést mutatott az élete iránt, és mindig megpróbált csevegni vele, amikor elment megnézni őt, megmérni a lázát, vagy gyógyszert kellett vinnie neki. Először azt hitte, azért, mert életkorban közelebb álltak egymáshoz, mint a kórterem más betegei. A nővérek többsége sokkal idősebb volt nála, és a betegek többsége is idősebb, főleg cukorbetegek, mint Renátó is. Így amikor Renátó nem sokkal a kórházból való elbocsátása előtt elkérte a telefonszámát, szótlanul leírta, s igazi meglepetés volt, amikor a férfi másnap felhívta.

Hat év telt el azóta. A hat év alatt egyszer sem várta, hogy a férfi feleségül kérje, túlságosan elfoglaltak voltak a felnőtté válással, munkával, és ha volt valami, amit Renátó szeretett, az a spontaneitás volt, amit ő megértett. Gyermekkora óta küzdött a cukorbetegséggel és az azzal összefüggő egészségügyi problémákkal, amelyek egy része életveszélyes volt. Nyilvánvaló, hogy a legtöbbet akarta kihozni élete minden pillanatából. És mivel a családja sokkal gazdagabb volt, mint Bianka szülei, megengedhette magának. Biancát időnként megőrjítették ezek a meglepetésszerű események, s az a tény, hogy fontos dolgokban is egyik pillanatról a másikra döntött, vagy változtatott, ahogy éppen a kedve tartotta. A lánykérés is ilyen spontán esemény volt.

Firenzében voltak egy festészeti kiállításon, amit az Uffizzi Képtár rendezett, és utána megálltak az Arno folyó felett magasodó, üzletekkel teli Öreg Hídon néhány kirakat előtt. Renátó meglátta a karikagyűrűket, és ott helyben megkérte a kezét, s már húzta is befele az üzletbe gyűrűt vásárolni.

– Biztos voltam benne, hogy karácsonyi időszakban teljesen foglaltak lesztek – mondta Bianka –, ezért rettenetesen megörültem, amikor mondtad, hogy megoldható.

– Örülök neki – válaszolta Serena, de Bianka valami furcsát vett észre annak mosolyában.

Éppen azon gondolkodott, hogy talán mondott valami rosszat, amikor kinyílt az ajtó. Azt gondolta, hogy Aliz tért vissza a telefonálásból, ehelyett a küszöbön egy magas, nagyjából vele egyidős férfi állt, aki szőke fürtjeiről rázta le a havat, ami visszahullott rá, a kockás kabátja vállára. Akár egy téli ruhareklámnak is beillett volna. Viszont ismerős volt az arca.

– Luka, mondtam, hogy vegyél fel sálat és sapkát! – kiáltott fel Matilde.

– Nem hiszem, hogy meghalok a hóeséstől, nagymama – nevette el magát a belépő férfi.

– Luka? – ismételte Bianka meglepődve. Hirtelen eszébe jutott az a sovány, szotyola magot köpködő kölyök, akivel tinédzserként órákat töltött a fogadó körüli fák között bolyongva, vagy a hóban túrázva, tűzifát vagy magyal ágakat keresve. Tényleg elrepült az idő, immár a kamasz fiú kész férfivá érett, s akivel évek óta nem találkozott.

– Ugye, emlékszel Lukára? – kérdezte Matilde olyan nagymamahangon, aki képtelen elfogadni a gondolatot, hogy valaki esetleg nem tartja felejthetetlen típusnak az unokáját.

Bianka figyelmesebben nézte a fiatalembert. Hiába telt el tíz év, a hasonlóság akkora volt, hogy még mindig látta a régi fiú nyomait a férfi arcvonásaiban és gesztusaiban. Főleg, amikor mosolygott, mint abban a pillanatban, és kérdőn felvonta egyik szemöldökét.

– Ismerjük egymást? Találkoztunk már korábban is? – kérdezte szórakozottan és nyilvánvalóan kacér hangon.

– Luka, ő itt Bianka. A kis Bianka – válaszolta Matilde a lány helyett.

Ekkor ő volt az, aki jobban megfigyelte a lány.

– Bianka… Bianka Pellegrini? – kiáltott fel. – Bianka Pellegrini!

A lány bólintott, majd hirtelen szeretetteljes ölelésben találta magát. A férfi az öleléssel együtt felemelte, majd visszatette a földre körülbelül egy méterrel arrébb, mint ahol korábban állt.

– Bianka Pellegrini! A fenébe is, micsoda meglepetés! Azt hittem, csak a nagymamámat fogom itt találni. De tényleg, fogalmam sem volt, hogy te is itt leszel.

– Itt fogod tölteni a karácsonyt? – kérdezte a lány, mire Luka megrázta a fejét.

– Nem, nem maradok itt. Megyek Bolognába a szüleimhez, csak megálltam itt, hogy boldog karácsonyt kívánjak a nagymamámnak.