10

MÓRA KLASSZ

ANNA SEWELL

FEKETE

SZÉPSÉG

–

MÓRA

A mű eredeti címe

Black Beauty

Fordította: TÖRÉK MARGIT

Sorozatterv: HERBSZT LÁSZLÓ

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Törék Margit jogutóda, 2022

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 269 2 (epub)

ISBN 978 963 603 270 8 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztő: Borsik Miklós

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2020

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

ELSŐ RÉSZ

1. FEJEZET
A régi otthonom

Jól emlékszem még az első helyemre. Szép nagy rét volt, benne tiszta vizű tavacskával, néhány árnyékos fa nyúlt a tavacska fölé, a mélyben sás és vízililiom nőtt. Az egyik oldalon, a sövény fölött a szántóföldre láttunk, a másikon pedig, egy kapu fölött, a gazdánk házára, amely az út szélén állt. Egy kis domb tetején fenyőfák magasodtak, a domb alján meredek partfallal szegélyezett patak futott.

Kezdetben anyatejet kaptam, füvet még nem tudtam rágni. Napközben a mamám mellett futkároztam, éjszaka pedig hozzábújtam. Nagy hőségben a tó mellett, a fák árnyékában hűsöltünk, hidegben meg ott volt a fenyőliget közelében a finom meleg pajtánk.

Amikor már kicsit megnőttem, és tudtam legelni, a mamám napközben dolgozni járt, csak este jött haza.

Rajtam kívül még hat csikó élt ott; idősebbek voltak nálam, néhányuk majdnem akkora, mint a felnőtt lovak. Velük szaladgáltam, és nagyon vidám voltam; együtt vágtáztunk körbe-körbe a mezőn, amilyen gyorsan csak tudtunk. Néha elég durván játszottunk, mivel társaim gyakran nemcsak galoppoztak, hanem haraptak és rúgtak is.

Egy nap, éppen nagyban folyt a rugdosás, a mamám egy nyerítéssel magához hívott, és így szólt:

– Szeretném, ha figyelnél arra, amit most mondani fogok neked. Itt élő társaid remek csikók, de szüleik igáslovak, nem tanultak jó modort. Te azonban jó családból származol; apád nagyon híres ezen a vidéken, nagyapád két éven át megnyerte a newmarketi versenyek serlegét; és nem ismertem egyetlen, a nagyanyádhoz hasonló, szelíd természetű lovat. Azt hiszem, engem sem láttál soha rúgni vagy harapni. Remélem, szelíd, jó ló lesz belőled, és sohasem tanulod el a rosszat; dolgozz rendesen, ügetésnél emeld jól a lábad, és soha ne harapj vagy rúgj, még játékból se.

Sohasem felejtettem el a mamám tanácsát, tudtam, hogy bölcs, öreg ló, a gazdánk is nagyra értékelte. Hercegnőnek hívták, de a gazda sokszor Aranyomnak becézte.

A gazdánk kedves, jó ember volt. Finom ételeket kaptunk tőle, jó szállást és barátságos szavakat; olyan kedvesen beszélt hozzánk, mint a gyerekeihez. Mindannyian kedveltük. A mamám is nagyon szerette. Ha meglátta a kapunál, örömében felnyihogott, és odaügetett hozzá. A gazda ilyenkor megveregette, megsimogatta, és így szólt:

– Jól van, Aranyom, hogy van a kis Kormosod? – Fekete színem miatt hívott Kormosnak. Gyakran kaptam tőle egy darab kenyeret, ami nagyon finom volt, a mamámnak meg néha sárgarépát hozott. A többiek is odasiettek hozzá, de azt hiszem, mi voltunk a kedvencei. Piacnapon mindig a mamám húzta be őt a városba egy kis kétkerekű kocsin.

Volt ott egy béresgyerek, Dick, aki néha átjött a mi területünkre, hogy a sövényről szedrezzen. Amikor teleette magát, úgymond szórakozni kezdett a csikókkal, köveket és botokat dobott rájuk, hogy vágtassanak. Nem sokat törődtünk vele, hiszen könnyen el tudtunk futni, de egy-egy kőtől megsérültünk.

Egyszer megint így szórakozott, s nem tudta, hogy a gazda a szomszédos szántón van; de ott volt, és figyelte, mi történik. Hirtelen átugrott a sövényen, elkapta Dicket a karjánál, és olyan pofont adott neki, hogy a fiú a fájdalomtól és meglepetéstől nagyot ordított. Amikor észrevettük a gazdát, mindannyian közelebb mentünk, hogy lássuk, mi lesz.

– Haszontalan kölyök! – mondta a gazda. – Hajszolni a csikókat? Nem az első és nem is a második eset volt, de az utolsó lesz! Nesze, fogd a pénzed, és eridj haza, nem akarlak többé látni a tanyámon!

Így aztán soha többé nem láttuk Dicket. A jó öreg Daniel, aki a lovakat ápolta, éppen olyan barátságos volt, mint a gazdánk, úgyhogy jó dolgunk volt.

2. FEJEZET
A vadászat

Még nem voltam kétéves, amikor olyasvalami történt, amit sohasem felejtek el. Kora tavasz volt; az éjszaka gyengén fagyott, a könnyű pára még mindig ott lebegett a mezők és a fák felett. A többi csikóval együtt épp a rét lankásabb részén legeltünk, amikor a távolból csaholást hallottunk. Az idősebb csikók felkapták a fejüket, fülüket hegyezték, és mondták:

– Ez a kutyafalka! – Azonnal megindultak, mi, többiek persze követtük őket a magasabban fekvő területre, ahonnan a sövényen keresztül ráláthattunk a földekre. A mamám és a gazda egyik öreg hátaslova szintén ott álltak a közelben, és úgy látszott, mindent tudnak a dologról.

– Nyulat találtak – mondta a mamám –, és ha erre jönnek, látjuk majd a vadászatot.

Hamarosan az egész kutyafalka végigszáguldott a szomszédos fiatal búzaföldön. Még sohasem hallottam ilyen lármát. Nem volt az sem ugatás, sem vonítás, sem nyüszítés, hanem egy szakadatlan „jou-u-u! jou-u-u!”, méghozzá a lehető legmagasabb hangon. Egy csapat férfi, néhányuk zöld kabátot viselt, követte őket lóháton. Az öreg ló fölhorkantott, és kíváncsian nézett utánuk. Mi, fiatalok velük akartunk rohanni, de a csapat hamarosan eltűnt az alattunk fekvő mezőn; mintha abbahagyták volna: a kutyák elhallgattak, és orrukkal a földet pásztázva rohangáltak minden irányba.

– Elvesztették a nyomot – jegyezte meg az öreg ló –, a nyúl talán megmenekül.

– Milyen nyúl? – kérdeztem.

– Jaj, hát nem tudom, milyen nyúl, könnyen lehet, hogy a mi fenyőligetünkből való. Bármilyen nyúl megteszi, ha rátalálnak, kutya és ember egyaránt üldözőbe veszi.

És a kutyák hamarosan újra rákezdtek a „jou-u-u-u”-zásra, és rohantak vissza, egyenesen a mi rétünk felé, a magas patakpart és az ösvény felőli oldalon.

– Most látni fogjuk a nyulat – mondta a mamám. Abban a pillanatban egy halálra rémült nyúl iszkolt a fenyőliget felé. A kutyák meg utána, átugrálva partfalon és vízen, nagy iramban loholtak keresztül a mezőn. A vadászok a nyomukban voltak, a kutyák után hat vagy nyolc férfi ugratta át hibátlanul a lovát. A nyúl megpróbált átjutni a sövénykerítésen, de az túl vastag volt. Ekkor éles fordulatot vett, és az út felé igyekezett, csakhogy elkésett; a kutyák vad ordítással rávetették magukat. Egy visítást hallottunk, és ezzel a nyúlnak vége volt. Az egyik vadász odalovagolt, és ostorcsapásokkal szétkergette a kutyákat, talán mert darabokra tépték volna a zsákmányt. A lábánál fogva magasra emelte a megtépett, vérző állatot, és az összes férfi nagyon elégedettnek látszott.

Ami engem illet, én annyira meg voltam döbbenve, hogy először nem is láttam, mi történik a pataknál. Amikor azonban odanéztem, szomorú látvány tárult elém: két szép ló, egyik a vízben küszködött, a másik meg a fűben nyöszörgött. Az egyik lovas épp a patakból kászálódott kifelé, csupa iszap volt, a másik mozdulatlanul feküdt.

– Kitörte a nyakát – mondta a mamám.

– Meg is érdemelte – vélekedett az egyik csikó. Én is ugyanezt gondoltam, de a mamám más véleményen volt.

– Nem szabad így beszélnetek. Én ugyan öreg ló vagyok már, sok mindent láttam és hallottam, de eddig még nem sikerült rájönnöm, miért kedvelik az emberek ennyire ezt a sportot: gyakran megsebesülnek, gyakran tönkretesznek remek lovakat, felszaggatják a földeket, és mindezt egy nyúlért, rókáért vagy szarvasért, noha más úton sokkal könnyebben megszerezhetnék maguknak. Na de hát mi csak lovak vagyunk, nem tudhatjuk.

Amíg a mamám beszélt, mi csak álltunk ott, és bámultunk. A lovasok közül többen odamentek a fiatalemberhez, de a gazdám, aki mindvégig figyelte az eseményeket, elsőként emelte fel a mozdulatlan testet. A fiatalember feje hátracsuklott, karja tehetetlenül csüngött alá. Mindenki nagyon komornak látszott. Néma csöndben voltak még a kutyák is, mintha csak tudták volna, hogy valami baj történt. A fiatalembert a gazdám házába vitték. Később hallottam, hogy a fiatal George Gordon volt, az uraság egyetlen fia, magas, jó kötésű fiú, a család büszkesége.

Az emberek lóra pattantak, és különböző irányba elvágtattak, orvosért, lódoktorért és bizonyára Gordonékhoz is, hírt vinni a fiukról. Amikor megérkezett Mr. Bond, a lódoktor, odament a fűben nyöszörgő fekete lóhoz, alaposan megvizsgálta, majd megcsóválta a fejét: az állat egyik lába eltört. Ekkor az egyik férfi berohant a gazdánk házába, és egy puskával tért vissza: egy hangos dörrenés és egy ijesztően éles hang hallatszott, majd minden elcsöndesedett: a fekete ló nem mozdult többé.

A mamám nagyon szomorúnak látszott; elmondta, hogy évek óta ismerte ezt a lovat, Rob Roynak („Rabló Király”-nak) hívták. Remek, bátor ló volt, soha nem rángatta idegesen a fejét. A mamám ezután soha többet nem ment arra a részre.

Néhány nap múlva sokáig kongatták a templomharangot. Hosszú, fura fekete hintót pillantottunk meg, fekete posztóval volt letakarva, és fekete lovak húzták. Majd egy másik jött, aztán még egy és még egy, mind-mind fekete, és közben a harang csak zúgott, zúgott. A fiatal Gordont vitték a temetőbe. Szegény, soha többet nem lovagol már. Hogy mit is csináltak Rob Royjal, azt sohasem tudtam meg – és mindez egy kis nyúl miatt!

3. FEJEZET
Engem is betörnek

Lassan kezdtem szépülni: szőrzetem puha, selymes lett, és feketén csillogott. Az egyik patám fehér volt, és a homlokomon egy szép fehér csillagot viseltem. Általában mindenkinek tetszettem; a gazdám nem is adott el négyéves koromig: gyerekek sem dolgozhatnak férfi módra, csikónak sem szabad nehéz munkát végeznie, amíg fel nem nő.

Amikor négyéves lettem, Mr. Gordon eljött megnézni. Megvizsgálta a szememet, a számat, a lábaimat; alaposan végigtapogatott, aztán sétálnom kellett előtte, majd ügetni és vágtázni. Azt hiszem, meg volt velem elégedve.

– Csak jól kell betörni, és remek ló válik belőle – mondta.

A gazdám azt felelte, hogy erre neki magának lesz majd gondja, nem szeretné, ha megijesztenének vagy megsebeznének. Nem vesztegette az időt, másnap hozzá is fogott a dologhoz.

Talán nem mindenki tudja, mit jelent betörni egy lovat, ezért elmondom. Azt jelenti, hogy hozzászoktatják a nyereghez, kantárhoz, ahhoz, hogy a hátán vigyen valakit, férfit, nőt vagy gyereket, hogy arra menjen, amerre a lovas kívánja, és persze nyugodtan lépkedjen. Ezenkívül megtanulja viselni a nyaklót és szügyelőt, farhámot és farokszíjat. Nyugodtan álljon, amíg ezeket fölteszik rá, majd pedig kétkerekű kocsi vagy cséza elé fogják; akkor már csak úgy tud menni vagy ügetni, ha maga után húzza a kocsit is: aztán hol gyorsan, hol lassan kell mennie, pontosan, ahogy a kocsis kívánja. Többé nem indulhat el arra, amerre kedve tartja, nem beszélgethet más lótársaival, harapnia, rúgnia sem szabad, és saját akarata sem lehet, kizárólag gazdája kívánsága szerint kell cselekednie, mindegy, hogy éhes vagy nagyon fáradt; de a legeslegrosszabb az egészben, hogy ha egyszer rákerül a hám, örömében nem ugrálhat, s nem feküdhet le, ha kimerült. Egyszóval ti is láthatjátok, hogy ez a betörés egyáltalán nem tréfadolog.

Én már régen hozzászoktam a kantárhoz és kötőfékhez, hogy lépésben vezetnek körbe a mezőn és ösvényeken, most azonban zablát és kantárt is kaptam. A gazdám, mint rendesen, zabot tett elém, majd egy sor becézgetés, kedveskedés után beletette a zablát a számba, és felerősítette a kantárt – hát ez nagyon undok dolog volt! Akinek még sohasem volt zabla a szájában, el sem tudja képzelni, milyen rossz érzés; jókora nehéz, hideg acéldarab, olyan vastag, akár egy ember ujja, s ezt a ló szájába teszik, a fogak és a nyelv közé. A két vége a száj két sarkán jön ki, ott szíjakhoz erősítik, melyek átfogják a fejet, a nyakat, az orrot és az állkapcsot, úgyhogy semmi a világon nem szabadíthat meg ettől az undok, kemény vacaktól – borzasztó! Igen, borzasztó! Én legalábbis úgy gondoltam, bár tudtam, hogy a mamám mindig hordott ilyet, ha úton volt, és a többi felnőtt ló is. Így aztán a finom zab, a gazdám simogatása, becézgetése, a szelíd bánásmód hatására végül is elviseltem a zablát és a kantárt.

A nyereg már csöppet sem volt ilyen rossz. A gazdám óvatosan rátette a hátamra, mialatt Daniel a fejemet fogta, majd a hasam alatt megerősítette a hevedert. Egész idő alatt simogatott és beszélt hozzám, kaptam egy kis zabot, és egy ideig föl-alá vezettek. A gazdám ezt mindennap megismételte, mindaddig, amíg várni kezdtem a zabot és a nyerget. Végül felült a hátamra, és körbelovagoltuk a mezőt a puha fűben. Persze furcsa érzés volt, de azért be kell vallanom, igencsak büszke voltam, hogy a gazdámat viszem. Továbbra is naponta kilovagoltunk egy kicsit, így hamarosan megszoktam az egészet. A következő kellemetlenség a patkolás volt. Eleinte a patkót is nagyon nehéznek éreztem. A gazdám elvitt a kovácsműhelybe. Egyáltalán nem szomorkodtam, és nem is féltem. A patkolókovács sorra megnézte a patáimat, és itt-ott lenyesett róluk. Nem fájt, így nyugodtan álltam ott három lábon, amíg eggyel-eggyel végzett. Aztán fogott egy darab vasat, olyan alakút, mint a patám, ráütögette, néhány szöget vert a patkón keresztül a patámba, úgyhogy a patkó szilárdan ott maradt. Nagyon merevnek és nehéznek éreztem, de idővel megszoktam.

És most, hogy eddig eljutottunk, a lószerszám került sorra: egy sereg új dolgot kellett elviselnem. Először is egy feszes, nehéz nyaklót és szügyelőt, aztán egy kantárt, a szemrésznél nagy oldallapokkal, ezt szemellenzőnek hívták, és valóban az is volt, mivel egyik oldalra se láttam tőle, csak egyenesen magam elé. Ezután jött még egy kis nyereg, az utálatos feszes szíjjal, amely pontosan a farkam alá került, ez volt a farokszíj. Utáltam a farokszíjat – hosszú farkamat kettéválasztották, és a szíjat keresztülhúzták rajta –, majdnem olyan rossz volt, mint a zabla. Még sohasem éreztem nagyobb ingert a rúgásra, de hát csak nem rúghatok meg egy ilyen jó gazdát! Lassacskán mindent megszoktam, és éppen olyan jól végeztem a dolgomat, mint a mamám.

Még valamiről nem szabad megfeledkeznem, ami javamra vált. A gazdám két hétre átküldött a szomszéd farmerhez, akinek a földje a vasút mentén terült el. Itt birkák és tehenek közé kerültem.

Sohasem felejtem el az első elrobogó vonatot. Békésen legelésztem a kerítés mellett, amely elválasztotta a mezőt a vasúttól. Egyszerre csak a távolból furcsa hangot hallottam, és mielőtt még rájöhettem volna, honnan jön – száguldva-zakatolva, füstöt pöfögve valami hosszú, fekete csík suhant tova, és egy szempillantás alatt eltűnt. Én hátraarcot csináltam, és amilyen gyorsan csak tudtam, a mező távolabbi részére vágtattam. Ott aztán az ijedtségtől és a megdöbbenéstől prüszkölve megálltam. A nap folyamán még több vonat haladt el arra, némelyikük sokkal lassabban, ezek a közeli állomáshoz igyekeztek, és megállás előtt néha rettenetes sípoló-pöfögő hangokat hallattak. Nagyon félelmetesnek találtam az egészet, de a tehenek zavartalanul legeltek tovább, jóformán a fejüket sem emelték fel, amikor egy ilyen fekete szörnyűség pöfögve megérkezett és tovazakatolt.

Az elkövetkező néhány napon képtelen voltam nyugodtan legelészni, de amikor rájöttem, hogy ez a rettenetes akármi sohasem jön be a rétre, és nekem se csinál semmi rosszat, kezdtem nem odafigyelni, és hamarosan éppoly kevéssé törődtem az elrobogó vonatokkal, mint a tehenek vagy a birkák.

Azóta nagyon sok olyan lovat láttam, akit megijesztett és csökönyössé tett a gőzmozdony hangja és látványa. Hála az én jó gazdám gondosságának, éppúgy nem félek a vasútállomáson, mint a saját istállómban.

Nos, ha valaki be akar törni egy fiatal lovat, hát ez a módja.

A gazdám gyakran hajtott minket párban a mamámmal, kettős hámmal, mivel a mamám megbízható volt, és jobban tudta megtanítani nekem a járást, mint egy idegen ló. Minél rendesebben viselem magam, tanácsolta, annál jobban bánnak majd velem, és a legbölcsebb, ha mindig igyekszem a gazdám kedvében járni.

– Nagyon sokféle ember van – magyarázta a mamám –, vannak jó és figyelmes emberek, mint amilyen a gazdánk. Nekik minden ló büszkén szolgál, de akadnak durva, rossz emberek is, akiknek sohase lenne szabad lovat vagy kutyát tartaniuk. Ezenkívül vannak ostoba, hiú, nemtörődöm, buta emberek, akik még gondolkodni is lusták; ezek rontják el a legtöbb lovat, és ráadásul nem is szándékosan, csak hozzá nem értésből, de hát a dolgon ez nem változtat. Remélem, jó kezekbe kerülsz, de egy ló sohasem tudja, ki veszi meg; ki hajtja, szerencse kérdése az egész. Csak azt mondhatom, tegyél meg minden tőled telhetőt, bárhová is kerülsz, és vigyázz a jó híredre.

4. FEJEZET
Birtwick-liget

Akkoriban rendszerint az istállóban álldogáltam, és mindennap alaposan végigkeféltek, míg a szőröm úgy nem csillogott, mint a varjú szárnya. Május elején Mr. Gordonéktól átjött hozzánk egy ember, és magával vitt a kastélyba.

– Viszlát, Kormos – búcsúzott a gazdám –, légy jó, és dolgozz mindig rendesen.

Nem mondhattam, hogy „viszlát”, csak az orromat dörgöltem a kezéhez, ő gyengéden megpaskolt, és én elhagytam első otthonomat. Néhány évet Mr. Gordonnál töltöttem, ezért talán erről a helyről is mesélnem kell valamit.

Mr. Gordon birtoka Birtwick falu határában terült el. Óriási vaskapun kellett bemenni, itt állt az első őrbódé, aztán hatalmas, öreg fákkal szegélyezett sima úton haladtunk tovább a következő őrbódéig és kapuig, amely a házhoz és a kertekhez vezetett. A ház mögött volt a bekerített legelő, az öreg gyümölcsös és az istállók. Sok ló és kocsi részére volt itt hely, de csak arról az istállóról akarok mesélni, amelyikbe én kerültem. Nagy, tágas helyiség volt, négy kényelmes állással, az udvarra nyíló hatalmas lengőablak kellemesen levegőssé tette.

Az első állás faajtóval elzárt nagy négyzet volt, a többi egyszerű, közönséges boksz, nagyon jók, de sokkal kisebbek. Az első állásban volt egy alacsony etetőrács a szénának és egy jászol a zabnak. Ezt nevezték szabad állásnak, mert a lovat itt nem kötötték meg, engedték, hogy azt csináljon, amit akar. Óriási dolog egy ilyen szabad boksz!

A lovász ebbe a remek bokszba vezetett. Tiszta volt, kellemes és levegős. Sosem voltam ennél jobb állásban, az oldalai nem túl magasak, így a tetejükön lévő vasrácson keresztül jól láthattam mindent, ami körülöttem történik.

Kaptam egy adag finom zabot, a lovász megveregette a hátamat, kedvesen beszélt hozzám, aztán elment.

Miután belakmároztam, körülnéztem. A szomszédos bokszban egy tömzsi szürke póni lakott, sörénye, farka dús volt, a feje meg, azzal a vidám kis orrával, igazán nagyon kedves.

A vasrácshoz emeltem a fejem, és átszóltam:

– Helló! Hogy hívnak?

Szomszédom megfordult, már amennyire a kötőfékje engedte, felemelte a fejét, és így szólt:

– Kedvenc a nevem: tetszetős külsőm miatt én viszem a hátamon a kisasszonyokat, és néha az úrnő kiskocsiját húzom. Mindnyájan nagyon szeretnek, James is. Itt fogsz lakni?

– Igen.

– Akkor remélem, nyugodt a természeted, nem szeretem, ha olyasvalaki van a közelemben, aki harap.

Ebben a pillanatban a hátsó állásból egy lófej bukkant elő, hátracsapott füllel és meglehetősen morcos szemmel. Magas pej kanca volt, nyaka kecses, hosszú.

– Szóval te vagy az, aki kitúrtál a helyemről? – szólt át hozzám. – Elég furcsa dolog ez egy ilyen csikótól. Idejössz, és kitúrsz egy hölgyet az otthonából.

– Bocsánatot kérek, de én nem túrtam ki senkit. Aki idehozott, az az ember helyezett itt el engem, úgyhogy igazán nem tehetek róla. Ami pedig a csikó voltomat illeti, már négyéves vagyok, vagyis felnőtt ló. Eddig még sohasem veszekedtem senkivel, és szeretnék békében élni.

– Nos, majd meglátjuk. Természetesen nincs szándékomban vitatkozni egy ilyen kiskorúval.

Nem is válaszoltam neki.

Délután, amikor kivezették, Kedvenc mindent elmesélt.

– Az a helyzet, hogy rossz a természete, harap és oda-odakap, ezért is hívják Vadócnak. Amikor a szabad rekeszben volt, nagyon sokszor harapott. Egyszer úgy megharapta James karját, hogy vérzett. Így aztán a kisasszonyok, Flora és Jessie, akik nagyon szeretnek engem, nem mertek bejönni az istállóba. Pedig azelőtt mindig hoztak nekem valami csemegét, almát, sárgarépát vagy egy darab kenyeret, de mivel Vadóc ott volt a szomszédban, nem mertek idejönni, és nekem nagyon hiányoztak. Remélem, most majd újra meglátogatnak, ha te valóban nem harapsz és nem kapkodsz.

Megnyugtattam, hogy soha semmi mást nem haraptam, csak friss füvet, szénát és zabot, és fogalmam sincs, mi élvezetet talál Vadóc a dologban.

– Nem hiszem, hogy élvezetből csinálja – vélekedett Kedvenc. – Csupán rossz szokás. Mesélte, hogy még soha senki nem volt kedves hozzá, hát miért ne haraphatna? Persze nagyon csúnya dolog, de ha minden igaz, amit elmondott nekem, biztos, hogy nagyon rosszul bántak vele, mielőtt idekerült. John igyekszik a kedvében járni, James szintén, és a gazdánk sohasem használ ostort, ha egy ló rendesen viselkedik. Remélem, itt majd talán megnyugszik. Tudod – nézett rám okos szemmel –, én már tizenkét éves vagyok, sok mindent tapasztaltam, és állíthatom, az egész vidéken nincs ennél jobb hely lovak számára. John a legjobb kocsis, tizennégy év óta van itt, és nem láttál még egy olyan aranyos fiút, mint James, tehát egyedül Vadóc hibája, hogy nem maradhatott abban a bokszban.

5. FEJEZET
Biztató kezdet

A kocsis, John Manly feleségével és gyermekével egy kis házikóban lakott, az istállók közvetlen közelében.

Másnap reggel kivitt az udvarra, és alaposan lecsutakolt. Amint éppen visszafelé mentem az állásomba – szőröm puha és fényes volt –, Mr. Gordon jött szemrevételezni, és elégedettnek látszott.

– John, ma reggel ki akartam próbálni az új lovat, de más dolgom akadt. Maga is körbevihetné reggeli után. Menjenek végig a legelőn és az erdő mellett, visszafelé pedig a vízimalom és a folyó mentén jöjjenek, így megfigyelheti a járásmódját.

– Úgy lesz, uram.

Reggeli után John értem jött, és felszerszámozott. Igen körültekintően szabályozta be a szíjakat, hogy kényelmesen illeszkedjenek a fejemhez. Aztán hozta a nyerget, de nem volt elég széles a hátamra; rögtön észre is vette, és másikért ment, ez már pontosan illett rám. Lassú lépésben indultunk, majd ügetés, rövid vágta következett. Amikor a legelőre értünk, ostorával könnyedén meglegyintett, és csodás galoppba kezdtünk.

– Hó, hó, öregem – állított meg John –, azt hiszed, vadászaton vagy?

A ligeten keresztül tértünk haza, és ott találkoztunk a sétálgató Gordon házaspárral. John rögtön leugrott a hátamról.

– Nos, John, milyen a járása?

– Kitűnő, uram. Gyors, mint a szarvas, ráadásul jó a természete is, és alig kell a kantárszárhoz nyúlni, máris tudja az irányt. Odalent, a legelő végén találkoztunk egy utazószekérrel, kosarakkal, szőnyegekkel meg miegymással megrakva. Ön is tudja, uram, hogy sok ló nem megy el nyugodtan az ilyen szekerek mellett. Ő jól megnézte magának, aztán, mintha mi sem történt volna, nyugodtan, kényelmesen folytatta az útját. Az erdőben meg nyúlra vadásztak, és az egyik puska a közvetlen közelünkben sült el. Erre egy pillanatra megtorpant, körülnézett, de nem tért ki egy lépést sem, se jobbra, se balra. Én csak erősen fogtam a gyeplőt, de nem siettettem. Véleményem szerint fiatalkorában nem ijesztették meg, és jól bántak vele.

– Ennek örülök – mondta Mr. Gordon –, holnap magam is kipróbálom.

Másnap a gazdám elé vezettek. Emlékeztem a mamám és a régi jó gazdám tanácsára, és igyekeztem pontosan azt tenni, amit kívántak tőlem. Kiderült, hogy kitűnő lovas, és odafigyel a lovaira. Amikor hazaértünk, az úrnő már várt ránk a bejárati ajtónál.

– Nos, kedvesem, hogy tetszik? – kérdezte a férjét.

– Pontosan olyan, ahogyan John leírta. Nem is kívánnék kellemesebb lóra ülni. Milyen nevet adjunk neki?

– Hogy tetszene az Ébenke? Hiszen olyan fekete, mint az ébenfa.

– Nem, az Ébenke nem jó.

– Nem akarod Feketerigónak hívni, mint a bácsikád öreg lovát?

– Nem, ez sokkal szebb, mint Feketerigó valaha is volt.

– Igazad van, ez valóban igazi szépség, és olyan kedves, barátságos feje és olyan szép, intelligens szeme van. Mit szólnál, ha Fekete Szépségnek keresztelnénk?

– Fekete Szépség, igen, miért is ne?! Azt hiszem, nagyon jó név. Ha akarod, ez lesz a neve. – És így is lett.

Amikor John bement az istállóba, közölte Jamesszel, hogy a gazdáék egy igazi, értelmes nevet választottak nekem, ami jelent is valamit, nem úgy, mint Marengo vagy Pegazus vagy Abdallah. Mindketten jót mulattak ezen, majd James így szólt:

– Ha ezzel nem idézném fel a múltat, én Rob Roynak neveztem volna. Még sohasem láttam két ilyen hasonló lovat.

– Nem is csoda – felelte John. – Nem tudtad, hogy Grey gazda öreg Hercegnője volt mindkettőjük anyja?

Ezt most hallottam először; tehát szegény Rob Roy, akit a vadászaton megöltek, a testvérem volt! Már nem csodálkoztam, hogy a mamám olyan szomorú lett. A látszat azt mutatja, hogy a lovaknak nincsenek hozzátartozóik, ők legalábbis, miután eladták őket, nem tudnak egymásról.

John nagyon büszke volt rám: sörényemet és farkamat simára fésülte. És nagyon sokat beszélt hozzám. Persze a szavakat nem értettem, de egyre jobban és jobban megtanultam, hogy mire gondol, és hogy mit vár tőlem. Én is nagyon megszerettem őt, mert barátságos és kedves volt, jól ismerte a lovakat. Amikor lemosott, vigyázott az érzékeny és csiklandós részeknél, amikor a fejemet kefélte, a szemem körül olyan óvatosan dolgozott, mintha csak a sajátjáról lenne szó, és sohasem okozott semmiféle kellemetlenséget.

James Howard, az istállófiú is nagyon barátságos és kedves volt a maga módján, úgyhogy nem panaszkodhattam a sorsomra. Volt ott még egy ember, aki segített az istálló körül, de Vadóccal és velem nem sok dolga akadt.

Néhány nap múlva Vadóccal együtt kellett húznom a hintót. Kíváncsi voltam, hogyan boldogulunk majd együtt, de amikor hozzávezettek, csupán a fülét csapta hátra, egyébként rendesen viselkedett. Igazán becsületesen húzott, rendesen vállalta a rá eső részt, nem is kívánhatnék jobb társat kettős hámban. Amikor egy magaslathoz értünk, nem lassított, hanem nyakát előrefeszítve húzott fölfelé. Mindketten egyformán buzgók voltunk, ritkán kellett noszogatni, inkább a gyeplőt fogták rövidre. Egyikünknél sem volt szükség sohasem ostorra, szinte azonos járásunk lehetővé tette, hogy ügetésnél tartsuk a ritmust. Ez igen kellemes volt. A gazdánk, akárcsak John, szerette, ha összhangban vagyunk. Miután már két-három alkalommal voltunk kint együtt, egészen jól összebarátkoztunk, és ettől még inkább otthon éreztem magam.

Ami Kedvencet illeti, komoly barátság alakult ki közöttünk. Ez a vidám, bátor, barátságos kis jószág valóban mindenkinek a kedvence volt, különösen Jessie és Flora kisasszonyoknak, akik körbelovagoltak rajta a kertben, és mindenféle vidám játékot találtak ki vele és a kutyájukkal, Fickóval. A gazdánknak két másik lova is volt még, ezek egy másik istállóban éltek. Az egyik Bíró, egy aranyderes kis hátasló, akit lovaglásra vagy a csomagszállító kiskocsihoz használtak, a másik egy öreg barna vadászló, Sir Olivér, ő most már nem dolgozott. A gazdával roppantul kedvelték egymást. Néha még csinált egy-egy könnyű fuvart a birtokon, vagy ő vitte az egyik kisasszonyt, ha az apjukkal kilovagoltak, mivel igen szelíd volt, és rá lehetett bízni a gyereket, akárcsak Kedvencre. Az aranyderes Bíró erős, jó testalkatú, barátságos ló volt, és néha eltársalogtunk a legelőn, de természetesen nem tudtam vele olyan bizalmasan beszélni, mint Vadóccal, akivel egy istállóban laktunk.

6. FEJEZET
Szabadság

Igazán boldog voltam az új helyemen, és ha egyvalami hiányzott is, nem elégedetlenkedtem. Mindenki jó volt hozzám, világos, levegős istállóban laktam, és a legjobb táplálékot kaptam. Mi mást akarhatnék még? Hát a szabadságot! Életem három és fél évében teljes szabadságot élveztem, de most hétszámra, hónapszámra és nem kétséges, hogy még hosszú évekig éjjel-nappal egy istállóban kell állnom, kivéve, amikor szükség van rám, és éppoly megbízhatónak és nyugodtnak kell lennem, mint azoknak, akik már húsz éve dolgoznak. Szíjak itt, szíjak ott, egy darab a számban is, és ellenzők a szememen. Persze nem panaszkodom, hiszen tudom, ennek így kell lennie. Csak azt akarom ezzel mondani, hogy egy életerős, vidám, fiatal lónak, aki hatalmas szabad földterülethez szokott, ahol magasba emelheti a fejét, felcsaphatja a farkát, vágtathat, amilyen gyorsan csak tud oda és vissza, közben odahorkanthat a társainak – szóval nagyon nehéz elviselnie, hogy nincs egy kicsivel több szabadsága, hogy azt tegye, amit szeretne. Néha, amikor a szokásosnál kevesebbet mozogtam, annyira felgyűlt bennem az energia is, hogy amikor John kivezetett, egyszerűen nem tudtam nyugton maradni; úgy éreztem, ugrálnom kell, ficánkolnom, ágaskodnom, különösen az elején – de ő mindig jó és türelmes volt.