Copyright © Bagó Tünde, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

Borítóképek © Trevillion, Getty Images

Belív grafika © freepik.com

ISBN 978 963 568 376 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

1. FEJEZET

Singen am Hohentwiel, 1944 tavasza és nyara

– Így képzelem a Harmadik Birodalom végső győzelmének ünnepét – mutatott az alpolgármester az ebédlője falán díszelgő képre. Ella az egyik, arcát cirógató szőke hajtincsét a füle mögé simította, és férjével, Lukasszal az oldalán megállt a festmény előtt. Elagabalus császár{1} rómaiak fölött aratott győzelmi bevonulását ábrázolta a mű. Ismerős volt számára, de a festő nevét sehogyan sem tudta felidézni. Elagabalus történetére azonban jól emlékezett az édesapja egyik előadásáról.

– Tudta, hogy ezzel a császárral végül a saját katonái végeztek, miután megelégelték az őrült viselkedését? – szögezte a kérdést az alpolgármesternek Ella. A mellette álló férje diszkréten köhintett, de ő nem nézett rá. Fekete levéltáskáját bordó selyemruhájához szorította, és egészen közel lépett a festményhez, hogy tovább tanulmányozza.

– Nem tudtam. Engem csupán a dicsőséges győzelem ünneplésében rejlő szépség ragadott meg a képben. Nézzék az emberek szemét! Ezt az odaadást látom azoknak a tekintetében is, akik a mi Führerünkkel találkoznak – ömlengett az alpolgármester.

– Különös, hogy nem találom a festő monogramját. Biztos vagyok benne, hogy valamelyik francia klasszicista alkotása, talán egy Ingres-tanítvány lehet a tizenkilencedik század második feléből – mondta ki hangosan Ella.

– Nem hinném. Egy helyi festőtől kaptam ajándékba még a háború előtt. Úgy gondolom, csupán egy ügyes másolat.

– Biztosan nem – jelentette ki Ella, de Lukas közbevágott, mielőtt folytathatta volna:

– A feleségem restaurátor, és meglehetősen elfogult, ha festményekről van szó. Azt hiszem, magára hagyhatjuk a képpel, én pedig szívesen elfogadom azt a konyakot, amire meghívott az imént.

A két férfi a mahagóni italosszekrényhez lépett, Ella utánuk sem nézett. Minden figyelmét lekötötte a különös alkotás. Kizártnak tartotta, hogy egy helyi festő pár éve ilyen anyagokkal dolgozott volna, s a festék igencsak öregnek tűnt közelről. Ráadásul úgy látszott, mintha a kerettel szándékosan eltakarták volna a készítője monogramját. Művészeteket pártoló ember nem tesz ilyet. Az alpolgármesternek fogalma sincs, mi van a tulajdonában. Vagy nagyon is tisztában van vele.

– Micsoda tartás! Ilyen egy igazi német nő – lelkendezett a férfi mögötte.

Ella az ajtó irányába fordult. Magas, szőke nő lépett a helyiségbe, és diszkrét csókkal üdvözölte feléje siető férjét. Egyenes szabású, vastag szövetből varrt, állig zárt ruhát viselt.

– Elnézést kérek, amiért megvárakoztattam önöket – szólalt meg a nő a vékony alkatától idegen, rekedtes hangon –, a legkisebb fiunk, Herbert többnyire nehezen alszik el.

– Dr. Neumann és a felesége megérti, szívem, ők is tudják, hogy egy német nő számára nincs történelmibb feladat a gyermeknevelésnél.

Ella Lukasra pillantott, de a férje nem nézett rá, hanem letette a poharat a mahagóni ebédlőasztalra, megigazította bordó nyakkendőjét, és a vendéglátóik felé lépett. Kezet fogott a nővel, miközben a háta kissé meghajolt. Ellát zavarta ez a testtartás. Remélte, hogy a férje csupán a műtőasztal mellett töltött temérdek óra miatt görnyed össze egyre gyakrabban.

Ő maga képtelen volt bármilyen reakcióra, csak állt a kandalló és az asztal között. Nézte a szürke és barna színek börtönébe kényszerített feleséget. El sem akart ide jönni, de a férje ragaszkodott hozzá. Csak egyszer, kérlelte Lukas. Meg kell tennünk a kórházigazgatói kinevezésem miatt – győzködte Ellát két napja, amikor megérkezett az alpolgármesterék meghívója. Kerülték Lukasszal az olyan embereket, akikről sejteni lehetett, hogy a Birodalom elkötelezett és hangos hívei – ahogy az apja definiálta egyszer az új ideológia mellett nyíltan kiálló kollégáit. Ella az ilyen emberek társaságában igyekezett úgy viselkedni, mint a vedlés előtt álló kígyó. Kislány korában az apjával szerettek a stuttgarti állatkertben sétálni. Az egyik alkalommal órákig várták, hogy a vörösfarkú boa végre levesse régi ruháját. De az állat meg se moccant, tekintete elhomályosult. Az apja igyekezett elmagyarázni Ellának, hogy akár napokig is eltarthat, míg a boa felkészül a vedlésre. A kígyók ilyenkor teljesen magukba fordulnak, nem táplálkoznak, hanem nyirokfolyadékot termelnek, aminek segítségével levetik majd a kígyóinget. Ella így érezte magát a nácik között. A ruhája alatt gyűltek az egyet nem értésből fakadó indulatok, amelyek akkor szabadultak ki, amikor kettesben maradt Lukasszal. Félt, hogy egyszer csak gyorsabban termelődik az az anyag, amely megrepeszti a bőrét, és előbújik az igazi Ella.

Döbbenten követte, ahogy a Művészeti Akadémia köreit, anyja egykori kollégáit és az ő tanárait tönkreteszik, eltiporják, megfélemlítik Stuttgartban, majd a lopva élt művészéletet is ellopják. Egy napon bezárt a múzeum, ahol dolgozott. Azt mondták, csak átmenetileg nem működhet, de még a kedvenc könyveiért, restaurátori eszközeiért sem mehetett be többé. Munkaköpenye talán azóta is ott hever a széken, ahová előző este dobta. Feltéve, ha még nem érte bombatalálat az épületet. Szülővárosa, Stuttgart állandó támadások célpontjává vált. Egy értelmetlen ideológia szolgálatában vívott értelmetlen háború miatt a színes utcák és a zöld parkok olyan szürkék lettek, mint ennek a nőnek a ruhája. Gyűlölte ezt a színt, görcsbe rándult a gyomra, ha meglátta. Az elmúlt néhány hónapban szinte állandósult ez a fizikai élmény. A költözés és a vidéki élet sem segített Ella szorongató állapotán. Singenben talán kicsit színesebb volt a világ, nem szóltak állandóan a szirénák, de közelebbről figyelték egymás életét az emberek, mint Stuttgartban. Ella nagyon féltette a férjét, aki nem csupán a műtétekért, hanem a kórház összes problémájáért vállalt felelősséget, s a háborúban megsokszorozódtak ezek a feladatok.

Távolról hallotta, ahogy Lukas szólongatja, de alig tudott megmozdulni, szívesebben maradt volna nyugalomban, mint a boa.

– Ó, elnézést, asszonyom, elbűvölt a ruhája.

– Kérem, szólítson Ingridnek! – vágott közbe a nő.

– Előnyös ez a két szín önnek, Ingrid – hazudta Ella, és közelebb lépett.

– Valóban? A társaimmal varrtuk a nőegyletben… Tudja, milyen nehéz manapság divatos holmikhoz jutni. Két régi ruhámból készült. El kell jönnie egyszer, Neumann asszony, bizonyára ön is szívesen varrna magának néhány új darabot.

Ella kétszer fogalmazta át gondolatban a választ, mielőtt megszólalt.

– Nem tudok varrni, és azt hiszem, ruhákban sem szenvedek hiányt, de köszönöm a meghívást.

– Hát nem csodálatosak ezek a nők, dr. Neumann? Úgy vélem, bármit képesek túlélni. Én nem féltem a mi Birodalmunkat, amíg ilyen nők állnak mellettünk – lelkendezett az alpolgármester, s közben átölelte a feleségét.

Ella nézte a kopaszodó férfit, akinek összeszaladt a ránc a szeme körül, s ezáltal még keskenyebbnek hatottak barna szemei. Nem tűnt rosszindulatú embernek, és valahányszor a feleségére nézett, a büszkeség kisimított az arcán néhány barázdát. Ellát azonban megrémítette a Birodalom gyakori emlegetése. Ahogy a lakás berendezése is. Már amikor belépett a helyiségbe, zavarta a stíluskavalkád. Kétségtelenül jót tett a sötét előszobának a világos biedermeier komód, de a díszítésül szolgáló, bronzból készült birodalmi sas tekintete egy olyan ónémet szekrényre szegeződött, amelyen az összes addigi kor jellemzőjét megtalálhatta volna, ha alaposabban szemügyre veszi. Az ebédlő berendezése egységesebb darabokból állt, csupán az italosszekrény és az asztal lógott ki a sorból. Ella kedvelte a bútorokat. Mivel az art deco és a Bauhaus korában nőtt fel, az édesanyjának hála, gyermekként a műfaj legjelentősebb képviselőivel is találkozhatott.

Ingrid a vacsoraasztalhoz invitálta őket, Ella a kandallóval szemben kapott helyet az alpolgármester mellett. Lágy esésű bordó ruhájára terítette a damasztszalvétát, érezve a selyem hűvösségét. Szerette ezt az anyagot, kihangsúlyozta karcsú vonalait, és kellemesen simogatta a testét. Vele szemben Ingrid foglalt helyet. A nő arca kipirosodott, és sűrűn igazgatta a ruhája nyakát. Sajnálat suhant át Ella arcán. A szövetruha hátulról vonzotta a kandalló tüzének melegét, az alpolgármester nemrég dobott rá egy nagy hasábfát.

– Hány évesek a gyermekeik, Ingrid? – erőltette a társalgást Ella.

– Herbert ötéves, Otto kilenc – válaszolta büszkén a nő –, Willy pedig tizennégy. Őt féltem a legjobban, neki már dolgoznia is kell.

Fiatal lány jelent meg sültes tállal az asztalnál, majd rögvest hozta a köretet is. Ella döbbenten nézte a lány arcán az anyajegyet. Kiterjesztett szárnyú bagolyra hasonlított, épp olyan volt, mint a madarak az egyiptomi sírokból nemrég előkerült játszókorongokon. A lány kedvesen rámosolygott, mire Ella zavartan elkapta a tekintetét az anyajegyről, és az eléjük rakott borjúsültre és krumplisalátára pillantott. Úgy három éve nem ettek borjút, és egy éve a burgonya is ritkán látott vendég volt az asztalukon. Hiába tudták volna megfizetni az élelmiszert, üresen álltak a stuttgarti boltok polcai, már amelyik egyáltalán kinyitott még.

– A Maggiba jár – vette át a szót feleségétől az alpolgármester –, szerencsére az ő részlegén nincsenek kényszermunkások. Borzalmas lenne, ha olyan emberekkel kellene egy levegőt szívnia.

Ella szedett magának a hús mellé a krumpliból, átadta az alpolgármesternek a merőkanalat, és hangosan kimondta a gondolatát.

– Mi abban a borzalmas, ha egy fiatalember más népekkel is megismerkedik?

Az asztaltársaság minden tagja az étellel volt elfoglalva, így senki sem válaszolt Ella kérdésére.

Kések és villák koccantak a tányérokhoz a hatalmas mahagóni ebédlőasztal körül támadt, feszült csendben. Ingrid lopva a férjére nézett, de az jobbára a fejét lehajtva evett. Az alpolgármester apró darabokra szelte a húst, a villájával kétszer is átforgatta a tányérján a krumplit, majd megszólalt.

– Igaza van, Frau Neumann, az ifjakra ráfér az edzés, lássák csak, hogy milyen népek vannak!

– Milyen népek vannak, alpolgármester úr? – feszegette tovább Ella a kissé kényes kérdést.

Az alpolgármester letette az evőeszközöket a tányérjára, megtörölte a száját a damasztszalvétával, s szólni készült, de Lukas megelőzte:

– Honnan érkeztek a kényszermunkások Singenbe?

– A legtöbben Lengyelországból, de oroszok, ukránok és franciák is akadnak köztük. Sok baj van velük, ahogy hallom – válaszolta az alpolgármester.

Ella visszavonulót fújt, de enni nem volt képes. A férje tekintetét kereste, miközben Lukas az utolsó falat húst terelgette a villájára.

– Lenyűgöző ez a környék, nem gondolják, Ella? – törte meg a kínos csöndet Ingrid.

– Valóban az. Korábban csupán a Bodeni-tó környékét ismertük, itt, a Hegau dombjai között még nem jártunk. Hétvégenként gyakran indulunk hosszú túrákra a férjemmel – válaszolta Ella.

– Legyenek óvatosak a kirándulással – szólt közbe az alpolgármester –, sokféle ember kószál errefelé, tudják, a svájci határ miatt. Azt hiszik, Svájcban tárt karokkal várják az idegeneket. Meglepődnek, ha egyáltalán átjutnak, és nem lövik le őket.

Ella válaszra nyitotta a száját, de Lukas megelőzte.

– Megtisztelő, hogy ezekben a nehéz időkben ilyen fenséges vacsorával kedveskedtek nekünk.

– S még meg sem kóstolták a feleségem almás pitéjét. Régi badeni családi recept – lelkesedett a férfi.

A desszert után az alpolgármester kihívta Lukast a teraszra dohányozni, Ingrid és Ella pedig átültek az ebédlő utcai ablakai alatt álló, zöld fotelekbe, és a helyi üzletekről beszélgettek, amelyek száma az utóbbi időben jelentősen megcsappant.

– Vigyázzon, hol vásárol! Vannak, akik kihasználják a háborús helyzetet, és többszörös áron értékesítik a termékeiket. Nemrég történt egy csúnya eset a városban. Végül a kereskedő egész családját börtönbe zárták. Szóljon, ha szüksége van valamire, szívesen segítek megszerezni.

– Ó, köszönöm, de egy helyi asszony, Martha remek ételeket készít nekünk, és az élelmiszert is ő vásárolja számunkra.

– Nem csak élelmiszerre lehet szüksége egy ilyen ifjú párnak, mint önök. – Ingrid Ellára kacsintott, és megsimogatta a kezét.

– Hol fog dolgozni, Neumann asszony? Talált már olyan helyet, ahol szívesen segítene? – kérdezte a teraszról belépő alpolgármester.

– A kórházban – vágta rá Lukas. Ella is szóra nyitotta a száját, de a férje válasza úgy megdöbbentette, hogy egyetlen mondatot sem tudott kinyögni. Nem beszéltek még erről, s Lukas jól tudta, Ella képtelen arra, hogy betegeket ápoljon. Nem fog a kórházban dolgozni. A régi munkáját szeretné visszakapni a múzeumban.

– Helyes, dr. Neumann, mindenkire szükség van. Az én drága Ingridem rendszeresen segít az iskolában. A tanárok közül sokan a fronton harcolnak, de az ifjak és leányok nem maradhatnak oktatás nélkül.

Ella felállt a zöld bársonnyal bevont fotelből, odalépett Lukashoz, és halkan megkérte, hogy lassan induljanak haza, mert fáradtnak érzi magát. Búcsúzáskor Ingrid még utánuk szólt az ajtóból:

– Nézze át a ruhásszekrényét, Ella, és jöjjön el a nőegyletünkbe! Szerdánként varrogatunk, beszélgetünk. Bizonyára elengedik a kórházból – nevetett a nő, és közben Lukasra pillantott.

A kétszintes ház verandájától keskeny járda vezetett az előkerten át az alacsony fehér kapuig. Kiléptek az Aach folyó melletti sétányra, ahol az egyik oldalon a gazdagabb singeni polgárok villái sorakoztak, a másikon, közvetlenül a víz partján, méretes tölgyek álltak. A sétány fehér kavicsairól visszaverődött a márciusban még kopasz faágak között átszüremkedő holdfény. Ella belekarolt Lukasba, magas sarkú cipőjében bizonytalanul járt a kavicsos úton.

– Nézd! – kiáltott fel Lukas, és az egyik tölgy alatti füves területre mutatott. Korai jácintok aludtak a fa alatt. A férfi odahúzta Ellát, és miközben lehajoltak, hogy megszagolják a virágokat, egy szélfuvallat lesodorta a férfi kalapját.

Ella nevetett, ahogy férje menteni próbálta az elegáns darabot, amely a fa alatti fűben ért földet.

– Jobban is vigyázhatnál – rótta meg a férjét mosolyogva –, Ingrid szerint a kalaposbolt is bezárt Singenben.

– Majd a nőegyletükhöz fordulok segítségért – válaszolta nevetve Lukas, aki láthatóan jókedvre derült a konyaktól. – Ugye nem akarsz olyan zsákruhát varrni magadnak? – kérdezte pár lépés után.

– Eszem ágában sincs. Borzalmasan nézett ki. S a legkevésbé sincs szükségem az ilyen nők társaságára. Remélem, elkerülhetem a velük való érintkezést.

– Igyekszem kibújni az efféle meghívások alól, de alkalmazkodnunk kell a helyi szokásokhoz, Ella. Hálás vagyok ezért az állásért.

– Én a korábbi életünkért lennék hálás – suttogta Ella.

– Nekem is hiányzik Stuttgart. A régi, háború előtti Stuttgart. Ahol még meg sem száradt a moziplakáton a ragasztó, mi már ott ültünk a nézőtéren. Emlékszel? A mozi után mindig betértünk valamelyik bárba táncolni. Élveztem, amikor az elsők között próbálhattuk ki a barátaimmal az új Mercedes Cabriolet-t, vagy amikor csak úgy bolyongtunk kettesben az állatkertben. Milyen szép élmény volt, amikor egyik alkalommal a madárház melletti kis színpadon a zenekar az egyik Brandenburgi versenyt játszotta, és a madarak is bekapcsolódtak. De ennek már több éve. Az utóbbi időben főképp a szirénák hangját hallgattuk az óvóhelyen kucorogva… S örültünk, ha a házunk épen maradt. Most jóval biztonságosabb vidéken élni. Nézd csak! – Lukas kivette a kabátzsebéből az egyik kezét, és körbemutatott. – Nyugodtan sétálunk a kellemes tavaszi estében egy dübörgő folyó partján. S mit ettünk ma? El sem hiszem, hogy borjú volt. Ahogy pár napja füstölt szalonna ízét éreztem Martha asszony főztjében. Már idejét sem tudom, mikor ettem ilyesmit utoljára.

Ella hallotta, ahogy a férje nagyot nyel. Elmosolyodott.

– Ha a sebészi karrierem szempontjából nézem – folytatta Lukas –, a Katharinenhospitalhoz képest nem nagy kihívás nekem ez a kis kórház. Hiányoznak a kollégák és az érdekes esetek. Itt rutinműtéteket végzek, és a sebesültek száma jelenti a legnagyobb feladatot. Mégis úgy érzem, mindennél fontosabb, hogy nem vagyunk naponta kitéve a bombázásoknak. Gyanítom, nemcsak a gyárak, hanem a polgári házak is egyre több találatot kapnak. Itt talán elkerül bennünket a felbosszantott országok jogos haragja.

Lukas megfogta Ella kezét, hogy megsimogassa.

– Tudom, hogy hiányzik a munkád, és remélem, hamarosan visszakaphatod.

Ella sóhajtott, miközben eszébe jutott az alpolgármester ebédlőjében kifüggesztett festmény, s mivel a vidéki élet megítélése szempontjából nem igazán osztotta Lukas lelkesedését, inkább a képről kezdett beszélni.

– Biztos vagyok benne, hogy az a festmény nem egy helyi iparos munkája. Sokkal régebbi. Az elmúlt században dolgoztak ilyen anyagokkal és módszerekkel.

– Elhiszem neked. Valószínűleg fogalmuk sincs, mekkora érték került a tulajdonukba. Mostanában sokan élelemre cserélik a műtárgyakat. Megveszik valakitől, aki rászorul arra, hogy eladja. Az alpolgármester nem tűnik rossz embernek, de műkedvelőnek sem – nevetett a férfi.

– Idegesítően sokszor emlegette a Birodalmat – jegyezte meg Ella.

– Te pedig veszélyes megjegyzéseket tettél.

– Nehéz magamban tartani, mit gondolok. Még a hallgatásommal sem szeretném támogatni őket, de attól félek, épp ezt teszem.

A folyó túlpartján ugatásba kezdett egy róka. Mindketten a hang irányába néztek, majd Lukas megszólalt:

– Emlékezz Kurt barátunkra! Egyetlen mondat miatt kínozta halálra a Gestapo.

Ella szeme előtt feltűnt a nyurga, szőke Kurt fizimiskája hatalmas fülével és széles vigyorával. A legjobb barátaik közé tartozott. Filozófiát tanult Heidelbergben, amíg ki nem rúgták az egyetemről az óráin megfogalmazott véleménye miatt. A tüdőbetegségére tekintettel nem vitték el katonának. Alkalmi munkákból élt. Egyszer Ella is szerzett neki a múzeumnál egy pár napos rakodói állást. Kurt hálás volt érte. 1942-ben, két nappal karácsony előtt tartóztatták le egy kocsmában, ahol néhány sör után kifejtette gondolatait arról, hogyan buknak meg a nácizmushoz hasonló diktatúrák. Sajnos az egyik mondatban a Führer meggyilkolását vizionálta. Valaki kihívta a Gestapót, Kurtot a Führer elleni merényletre való felbujtással vádolták, és addig kínozták, amíg bele nem halt. Nem vallotta be nekik azt, amire soha nem készült: megölni bárkit is.

– De én nem mondtam semmi olyasmit az alpolgármesternek, mint Kurt – jelentette ki Ella.

– Sok olyan beteggel találkozom a kórházban, akinek egyetlen mondatából tudom, mi a véleménye, de elengedem a fülem mellett, bármi legyen is az. Az alpolgármesternél azonban nem tudhatjuk, mire számíthatunk. Szerintem minden szavadat elraktározta.

Ella megrántotta a vállát, és a járda köveire meredt. Hallgatták, ahogy a téli hóolvadástól felduzzadt folyó dübörögve átlendült mellettük a meder hatalmas kövein. A kavicsos út betonjárdára váltott, Ella cipőjének sarka minden egyes lépésnél hangosan koppant.

– Nem fogok a kórházban dolgozni, nem kényszeríthetsz erre – bukott ki a nőből, amikor a folyón átívelő kis kőhídhoz értek.

– Soha nem kényszerítenélek semmire, Ella, ezt te is tudod, de…

– Nincs de, Lukas, én restaurátor vagyok, nem ápolónő.

– Tudom, drágám, és nem is betegápolásra gondoltam. Segíthetnél nekem az adminisztrációs teendőkben, így napközben is láthatnánk egymást néha. Megnyugtatna, ha a közelemben lennél… Egyébként nemrég ismét felszólították a fiatal, gyermektelen nőket, hogy jelentkezzenek legalább napi két-három órás becsületszolgálatra. Attól félek, téged is behívhatnak, és ki tudja, milyen munkát osztanak rád. Jobb, ha elébe megyünk.

Ella érezte, hogy melege lesz a szövetkabátban az enyhén emelkedő út taposása közben, a nyakánál meglazította a sálat, hogy a szél kicsit lehűtse a testét.

– Jaj, remélem, nem tart sokáig! Bár Kurt halála után is ezt gondoltuk, s ennek már lassan másfél éve – szólalt meg a nő, majd hozzátette: – én nagyon nehezen viselem.

– Tudom. Talán ezért is lenne jó, ha találnánk neked elfoglaltságot a kórházban. Vagy a ruhavarráshoz nagyobb kedved lenne? – nevetett a férfi.

Ella nem tudott nevetni. Napról napra mélyebb sebeket ejtett rajta a tétlenség. A munka és az értelmes élet hiánya. Tehetetlennek érezte magát, s hiába termelődött a bőre alatt a nyirokfolyadék, mint a kígyóknak, nem tudott kiszabadulni, képtelen volt a bőrét levedleni, csak magába zártan szorongott.

– Tudom, hogy feltalálod magad, Ella – Lukas megfogta a karján pihenő kezet, és magához húzta a feleségét. Izmos karjait körbefonta a derekán, és a nő rakoncátlan fürtökkel keretezett arcához hajolt. – Együtt képesek leszünk túlélni ezt a szörnyű háborút. Az egész világ Hitler ellen küzd, kizártnak tartom, hogy ő nyerjen. Türelem, drágám, türelem!

Ellát megnyugtatta a férje ölelése. Lukas mindig tudta, hogy mikor van rá szüksége.

Egymás kezét szorítva sétáltak át a kőhídon, és mindketten automatikusan felnéztek a Hegau legnagyobb dombjára, a Hohentwielre, amelynek tetején sötétbe burkolózva pihent a vár. A holdfény megvilágította a vulkanikus szikla gyűrődéseit. Erős lábak tartották a csaknem ezeréves építményt. Ellának fogalma sem volt, képes lesz-e ilyen biztos lábakon állva kivárni, hogy véget érjen ez a borzalom. Talán ha Lukas megtartja őt, úgy, ahogy az előbb is, amikor majdnem kibicsaklott a bokája.

Mindketten elmerültek a gondolataikban, mialatt a kórházi parkig sétáltak, amelynek egyik végében a férje irányítása alatt álló kórház, a másikban a házuk állt.

A férfi megállt az épület lépcsőjénél, kigombolta Ella kabátját, s mindkét kezét becsúsztatta alá. Magához vonta a nőt, és simogatni kezdte a csípőjét. Ella vékony selyemruhája még érzékibbé tette Lukas érintését.

– Egy másik módja is lenne annak, hogy elkerüld a becsületszolgálatot – a férfi fölhúzta a szája egyik sarkát, amitől huncut mosoly suhant át az arcán –, de mivel egyetértünk abban, hogy ez a világ nem való egy gyermeknek, azt hiszem, csak a látszatra törekedhetünk.

– A látszatra…? – értetlenkedett Ella.

– Úgy kell tennünk, mintha mindent elkövetnénk annak érdekében, hogy rendes német nővé válj – nevetett a férfi, és hosszan csókolta a nőt.

– A felesége is hasznára lehet a Harmadik Birodalomnak, dr. Neumann.

Lukas megszorította a rozoga faszék karfáját, amely helyette is hangosan felnyögött. Szúrt a szeme, ahogy a szigorú állítást neki szegező hadnagyra nézett. A délutáni nap sugarai akadály nélkül törtek be a singeni Villa Wälzhofer ablakán. A kis irodában pillanatok alatt fullasztó meleg lett.

– Minden bizonnyal – válaszolta, és közben oldalra fordította a fejét, hogy kitérjen az ablaküvegen megtörő, szemét elvakító, színes fény elől.

– A Birodalomnak és önöknek is hasznára válnának a gyermekek, dr. Neumann.

A fiatal hadnagy felállt, kilépett az íróasztal mögül, és egy röpke pillanatra megbicsaklott az egyik lába.

– Azok a nyomorult ruszkik – simított végig a combján a férfi –, eltaláltak Sztálingrádnál. Két helyen is befúródott golyó, de eszem ágában sem volt ottragadni a fagyos földön. Jöjjön, üljünk át oda! – mutatott az iroda szürke fala mellett álló két bőrfotelre. – Szeretném önnek felolvasni az öcsém levelét.

Széthajtogatott egy szakadt, koszos papírt, majd lassan, egyes szavakat erőteljesen hangsúlyozva felolvasott néhány sort:

– „Akkor már két és fél napja nem aludtam semmit, egyfolytában operáltunk dr. Kleinnal. Tizenkét lábat és hét kezet amputáltunk. Két embernek varrtam be a hasát. Kifordultak a beleik. Dr. Klein szerint mégsem temethetjük el őket úgy… Mindig borzalmas hideg van. Alig tudom mozgatni az ujjaimat. Legalább a lábam nem fázik, annyi itt a vér, hogy rácsorog és melegíti.” – A férfi letette a levelet a két fotel között álló, kerek barna asztalra. Ránézett Lukasra, és közölte: – Egyetértünk abban, dr. Neumann, hogy a békés hátországban sokkal többet kell tennünk a Birodalomért, ha szeretnénk felérni a fronton harcoló németek hősiességéhez?

Ára lesz, ennek biztosan ára lesz – kattogtak Lukas agyában a stuttgarti főnöke szavai. Dr. Hars nem örült annak, hogy eljön, s óva intette ettől az igazgatói állástól, de előtte csak a vidék biztonsága lebegett. Féltette Ellát, s miután a nő elvesztette a munkáját, Lukas úgy érezte, jót tesz majd neki a környezetváltozás. A Birodalom talán megelégszik az orvosi munkájával, s nem kell politizálnia. Egyik lábát átvetette a másikon, kihúzta magát, és válaszul bólintott a hadnagynak.

– Ezt a levelet nem adhatom át az öcsém feleségének, úgy gondoljuk, nincs szükség arra, hogy felkavarjuk a család életét. – A hadnagy hátrasimította szőkésbarna haját, várt pár másodpercet, majd folytatta. – Ugye, nem járt még a fronton, doktor úr? Á, persze hogy nem. Hiszen önnek papírja van arról, hogy itt, a hátországban nélkülözhetetlen Németország számára. – A tiszt váratlanul felpattant, az íróasztalhoz lépett, és becsukta az ott heverő aktát.

Az új kórházigazgató aktáját.

Lukas is felállt, figyelte a férfi mozdulatait, aki láthatóan visszafogta az indulatait. A teste támadásra készült, de megfékezte ott belül valami, talán a kötelességtudat, vagy némi otthonról hozott tisztelet.

– Jó munkát önnek itt Singenben, dr. Neumann, és ne feledkezzen el a megállapodásunkról! Számítok önre. A Birodalom érdekében.

Lukas gyors és határozott lépésekkel távozott az irodából, de a villa kapujában gyengeség fogta el. Megtámaszkodott a kőoszlopban, miközben Ella mindig sugárzó életszeretetére gondolt.

Ella kezéből kipottyant a kifakult, ráncos külsejű alma, amikor a szekrény mögé rejtett könyvért nyúlt. Előbb kiszabadította a pár napja elrejtett Ovidius-művet, majd az elgurult alma nyomába eredt. A rozoga fotel alatt bukkant rá. A kórházi raktárban ez volt az egyetlen ülőalkalmatosság. Hiányzott az egyik lába. Ella egy Infúzió feliratú faládát rakott a fotel alá, így többé-kevésbé vízszintessé vált az ülőfelülete. Az alma a láda mellett állapodott meg. A nő felvette, és világoskék nadrágjába törölte. Nem roppant, amikor beleharapott. A tél kiszívta erejét, kásás állagú hús bújt meg a héja alatt, a dohos buké mögött csak nyomokban bukkant fel édeskés íze. Ella elhelyezkedett a barna fotelben, amelyet úgy állított be a raktár szekrényei mellé, hogy az ajtón belépő ne vegye észre, de ő jól lássa a polcok között az illetőt. Ez volt a búvóhelye.

Néhány hete hosszas, kitartó ellenállás és többszöri vita után feladta a Lukasszal vívott harcot. Elvállalta a kórházi munkát. A férje megígérte, hogy nem kell betegeket ápolnia. Vannak adminisztrációs teendők, amelyeket elláthat, és ezzel minden olyan rosszalló személy vitorlájából kifogják a szelet, aki azt suttogja, hogy ő, Ella semmit nem tesz a Harmadik Birodalomért. Arra a kérdésre, hogy kik ezek a személyek, Lukas nem volt hajlandó választ adni. Végső aduként előhúzta ismét a „nekem segítesz ezzel” kártyát, amire a nő nem tudott nemet mondani.

Ella minden reggel megjelent a kórház irodájában, ahol Schüller asszony utasításai alapján kartonokat írt, szortírozott, de vigyázott arra, hogy az időt húzva olyan lassan tegye mindezt, amennyire csak lehet. A kartonok vezetésénél csak a gyógyszerösszeírásokat végezte kényelmesebben.

Felfedezett egy félreeső helyiséget. A folyosó leghátsó, gyógyszertárolásra használt szobájából nyílt a régi orvosi eszközök raktára, ahol viszonylag észrevétlenül eltűnhetett. Fémpolcok és faszekrények álltak ott mindenféle, számára azonosíthatatlan tárggyal. A szoba közepén egy ósdi vastüdő, mellette egy kiselejtezett röntgen helyezkedett el. A földön infúziós és fertőtlenítős üvegek serege sorakozott.

S ott volt a fotel. Egy-két alkalommal csupán beleült, hogy a helyiséget tanulmányozza. Elképzelte, milyen lenne restauráló-műhelynek.

A magas ablakokon szerencsére nem tévedhetett be a kint mozgolódók tekintete, az üveges ajtó pedig a Hohentwiel szőlőire nézett, s egy tölgyfa árnyéka vetült rá.

Később becsempészett néhány könyvet otthonról, keresett számukra egy rejtekhelyet, s mindennap betért, hogy olvasson egy kicsit. Gyermekként is ez volt a kedvenc elfoglaltsága, s bár ez a kórházi menedék nem érhetett fel apja könyvtárával, most ennek a poros zugnak is örült.

Belelapozott az Átváltozásokba, és elmerült Ovidius világában. Tudatából kizárta a háborút, a kórházi munkát, és azt a szorongató érzést, amely az életével kapcsolatos tehetetlensége miatt növekedett benne.

Épp Orpheus halálánál járt, amikor hangok szűrődtek be a szomszédos gyógyszerszobából, majd nyílt a raktár ajtaja. Behúzta kinyújtott lábait, hogy biztosan eltakarják a polcok. Két nővér cipelt egy fertőtlenítős üvegekkel megrakott kosarat. Letették a fal mellé, de mielőtt kipakolták volna, az egyik előhúzott a zsebéből egy fényes papírba csomagolt holmit.

– Dr. Fischtől kaptam, mert segítettem neki a minap munkaidő után azzal az idegennel. Svájci csoki. Kérsz? – kérdezte a copfos a társát.

– Naná, hogy kérek, ismerem ezt a fajtát… nugátos – lelkesedett az alacsonyabb, kerek arcú leány.

Ella alig mert levegőt venni, nehogy megneszeljék, hogy ott van.

– Láttad ma a főorvos úr feleségén azt a világoskék nadrágot? Én is varrok magamnak egy olyat – közölte a copfos, s közben kettétörte a papírból kibontott csokoládét.

Ella mosolygott magában, s megsimogatta combján a nadrágját.

– Ugyan már, honnan veszel hozzá anyagot? – kérdezte majszolás közben a gömbölyded nővér.

– Tudod, anyánk az utazóládában őrizgeti azt a zöld függönyt, annak jó az esése, szerintem az kell az ilyen szabású nadrágokhoz. Mire ideérnek az amerikaiak, megvarrom.

– Megőrültél? Ezt ki ne ejtsd a szádon még egyszer! Mi nem várhatjuk az ellenséget. S különben is, honnan tudod, hogy jönnek?

Ella is kíváncsi lett, s remélte, nem suttog majd túl halkan a copfos nővér, de a biztonság kedvéért közelebb hajolt a polchoz.

– Hallottam, amikor dr. Fisch a pihenőben azt mesélte Martha asszonynak, hogy az amerikaiak pár napja partra szálltak Franciaországban, szóval karácsonyra itt lehetnek.

– Honnan tudhatja ezt dr. Fisch? – okvetlenkedett a leány.

– Az angol rádiót emlegette, ha jól vettem ki a szavaiból.

– De azt tilos hallgatni.

– Ugyan már, Rita, az is tilos, hogy a fiúkra gondoljunk fürdés közben, de tudom, hogy anyánk tiltása ellenére te is szoktál… – nevetett a másik. – Gyere, menjünk, mielőtt a főnővér keresni kezd bennünket!

A testvérek szélsebesen kipakolták a kosárból az üvegeket, és távoztak.

Ellát már nem kötötte le Orpheus története. Még csak június van, ismételgette magában. Oly messze még a karácsony, hogyan bírja ki addig? Távoli remény, de jóval több annál, mint amibe az elmúlt hónapokban kapaszkodhatott. S a lányok csevegéséből arra következtetett, hogy itt is vannak jó páran, akik nem bánnák, ha véget érne ez a lassan mindent s mindenkit felőrlő háború. Visszadugta a könyvet a rejtekhelyére, egy üres üvegbe dobta az almacsutkát, és elindult a gyógyszeres helyiségbe. Amikor kinyitotta a raktár ajtaját, meglepetésére Lukasszal találta magát szemben.

– Ella, te mit csinálsz itt? – kérdezte a férje.

– Behoztam pár fertőtlenítős üveget – hazudta Ella. – Lukas, hallottad, hogy Franciaországban pár napja partra szálltak az amerikaiak?

New York, 1994 tavasza

Fehérvérsejtek ugráltak Mark szeme előtt a mikroszkópban, amikor a mobilja rezegve hívást jelzett az asztalon. Kate nevét írta ki a készülék. Nemrég szakítottak, de szinte mindennap összefutottak a Brooklyni Kórházközpontban, ahol orvosgyakornokként dolgoztak. Mark csodálta Kate-et a kitartásért, amellyel az utolsó két évet végezte az orvosin. A nő mindkét szülőjét elvesztette, kénytelen volt munkát vállalni egy idősekkel foglalkozó intézetben, és még így is jobb eredményeket produkált a vizsgákon, mint a csoport kilencven százaléka. Mark mögött ott állt az édesanyja és az apai nagyszülei, de időnként még így is kifogott rajta a tanulás. Már egy ideje nem voltak egy pár, Mark azonban tudta, hogy a nőhöz bármikor fordulhat tanácsért, és ő is szívesen segített Kate-nek.

A fiatal férfi hátradőlt a gurulós székében, és felvette a kitartóan csöngő telefont.

– Mark, a sürgősségin ügyelek. A rendőrök pár perce hozták be a nagyapádat – hangzott a vonalban.

– A nagyapámat? A rendőrök? És jól van? Várj, itt vagyok az épületben, máris lemegyek – hadarta Mark, és közben elindult a labor kijárata felé. Nem várta meg Kate válaszát, kinyomta a telefont, és végigfutott a folyosón a lift irányába. Közben nagyapja néhány nappal korábbi kijelentése jutott eszébe:

– Nincs semmi bajom, megöregedtem, ennyi az egész. – Mark hetek óta látta, hogy egyre soványabb lesz a férfi, és javasolta neki, jöjjön el egy vérvételre, de Kevin „Firebird” Harris, aki hetvenévesen nem egy, hanem tucatnyi öszvérnél is makacsabb volt, elhárította az unokája kérését. Most bizonyára összeesett az utcán, gondolta aggódva Mark.

Háromszor nyomta meg a lift hívógombját, mire az végre megérkezett, és levitte őt a labor szintjéről a sürgősségire. A kezelőhöz rohant, ahol Kate intett neki, hogy várjon kint egy percet.

Megállt az üvegablak előtt.

A nagyapja a vizsgálóban ült, a karját gézzel tekerte körbe az egyik nővér. Nem lehet olyan nagy a baj – nyugtázta magában Mark, és figyelte, ahogy Kate vért vesz az ősz hajú férfi másik karjából. Kevin bizonyára viccelődhetett a nővel, mert az annyira nevetett, hogy csaknem kiejtette a kezéből a vérrel töltött üvegcsöveket. A csillogó hajú Kate búcsúzóul megveregette az idős férfi vállát, és elindult a vizsgáló ajtaja felé.

Amikor kilépett, rögtön Markhoz fordult:

– Nem történt semmi komoly, szerencsére csak könnyebben sérült meg, amikor fellökték.

– Fellökték? – kérdezett vissza a férfi.

– Igen, a boszniai háború elleni tüntetésen történt, mesélték a rendőrök. – Mark felhúzta a szemöldökét, és értetlenül nézett Kate-re.

– Azt mondta, már nem jár ilyen demonstrációkra.

A nő megvonta a vállát, majd közölte a férfival:

– Csak néhányszor találkoztam a nagyapáddal, de nem olyan embernek tűnt, aki csak úgy abbahagy dolgokat… A lényeg, hogy nem történt komoly baja. Nyugodtan menj be hozzá! – Kate megsimogatta a férfi vállát, majd hozzátette:

– S haza is viheted, nincs okunk bent tartani.

Mark az ajtó irányába fordult, de mielőtt belépett volna a nagyapjához, a távozó nő után szólt.

– Megtennéd, hogy kérsz egy nagylabort? Mostanában sokat fogyott, szeretném kicsit alaposabban megvizsgálni a vérét.

– Persze – válaszolta Kate.

– Nagyapa, megijesztettél – vallotta be Mark, amikor az ingujját hajtogató idős férfi mellé telepedett a vizsgálóban.

– Nem én voltam, hanem ez a csinos doktornő, aki megismert, s hiába mondtam, hogy nem kell rögtön értesítenie téged, nem hallgatott rám. Jegyezd meg, Mark, amíg fiatal vagy, a nők mindig mindenre tőled várják a megoldást, de ha megöregszel, mondhatsz bármit, úgysem hallgatnak rád. – Kevin nevetett, felkapta a székről a sötétbarna pilótadzsekijét, odalépett az unokájához, és a vállára tette a kezét. – Kate azt mondja, szeretett veled repülni Rhode Island fölött. Ajánlottam neki, hogy nézze meg egyszer Európát is repülőről, az is gyönyörű élmény. Megmutathatnád neki, fiam – közölte, miközben Markra kacsintott, majd elindult az ajtó felé.

– Most hova mész, nagyapa?

– Ki innen, borzalmas a fertőtlenítő szaga, hányingerem van – vetette oda félvállról az öreg.

– Hazaviszlek – kiáltotta utána Mark –, de még föl kell mennem a laborba. Várj meg a park bejáratánál, a közelben áll a kocsim.

Az idős férfi már a felvételi pultnál járt, amikor visszakiáltott egy okét.

– Nem akarok még hazamenni, Mark – jelentette ki Kevin, amikor behuppant a Ford Mustangba. – Menjünk ki a reptérre!

– Megsérültél. Jobb lenne, ha inkább lepihennél.

– Kutya bajom, fiam, veled szeretnék lenni ma délután, ha már sikerült elrángatnom a munkád mellől.

Mark két dologra nem tudott nemet mondani: az egyik, ha a nagyapja kért tőle valamit, a másik a repülés. Átsuhantak Brooklynon, majd Sayville felé vették az irányt, ahol egy kis reptér hangárjában pihent az öreg Piper Cherokee. Kevin már akkor elvitte magával Markot repülni, amikor az még járni sem tudott. Még iskolás sem volt, amikor egyedül szállt fel, legalábbis a nagyapja mindenkinek ezt mesélte, de Mark tudta, hogy valójában az öreg irányított a másik ülésről. Később a repülő lett a titkos szobájuk. Ott bármiről beszélgethettek, soha senki nem hallotta őket, s hallgatólagosan megegyeztek, hogy a repülőben elhangzott titkok a repülőben maradnak. Mark itt mesélte el első iskolai csínytevéseit: hogyan kergette a lányokat a kosárpályán, érintette meg a vézna Mary mellét vagy szívta el az első füves cigit az érettségi után. A nagyapja inkább csak a háborúkról és a repülőkről beszélt, esetleg időnként megemlítette a bánatát, hogy a fia, Mark apja alig áll vele szóba.

– Apa Boszniából rögtön Vietnámba utazott, elhagyott falvakat fotóz a National Geographicnak. Hívott téged? – kérdezte Mark, bár tudta a választ.

– Igen, nem, azazhogy én hívtam, anyád segített megtalálni. Kértem tőle néhány információt egy európai helyről. Nem képes nyugton maradni, de ebben talán én is hibás vagyok, fiam. A háború után, amikor visszajöttem Európából, nem voltam jó passzban. Apád akkor volt hatéves. Nem találtam a helyem, és borzalmas apa voltam – sóhajtott fel Kevin.

Mark oldalra pillantott a kormány mögül, de nem látta a nagyapja arcát, mert az a tájat fürkészte. Világosbarna vászonnadrágján nyugodott a keze. Pár éve barna öregségi foltok jelentek meg rajta, s a fiú azon bosszankodott, hogy csöppnyit sem emlékszik arra, milyen is volt a nagyapja keze azelőtt. Az apró részletek idővel mindig köddé válnak.

Bekanyarodtak a reptérhez vezető keskeny útra, ahol egy biztonsági őr elkérte a belépőkártyájukat, majd felnyitotta a sorompót. Kevin az eget kémlelte, és nyugtázta, hogy jó az idő, talán felszállhatnak.

– Kár, hogy dobtad ezt a csinos szőke doktornőt. Én bírom – közölte Kevin, és közben a dzsekije felső zsebébe gyömöszölte a belépőkártyát.

– Kate helyes csaj, de túlzottan gondoskodó, és nekem most nincs erre szükségem – jelentette ki Mark.

– Mi az, hogy nincs szükséged gondoskodásra? Megőrültél? Egy férfinak mindig jól jön a törődés.

– Lehet – felelte Mark, de valójában azon járt az agya, ha felszállnak a géppel, és rájuk csukódik a titkos szobájuk ajtaja, elmondja a nagyapjának, mit tervez.

– Fiam, az az érzésem, hogy te időnként túlzottan racionális vagy, máskor meg olyan érzékeny, mint egy iránytű. Anyád mesélte, mit műveltek Adam barátoddal. Remélem, nem találnak majd meg benneteket egy kukászsákban valamelyik sötét utcában!

– De nagyapa, mi nem foglalkozunk a drogterjesztőkkel, mi a drogfogyasztókon akarunk segíteni.

– Azért el tudod képzelni, hogy reagál az a kutya, amelyik éhes, és elveszik előle a nagy nehezen megszerzett kaját?

– Sajnos marad még neki, nem tudjuk mindet elvenni – sóhajtotta a fiatal férfi.

Pár hónapja Mark régi barátja, Adam, aki újságíró-gyakornokként dolgozott a New York Timesnál, azzal állt elő, hogy eltűnt az egyik interjúalanya. Valószínűleg újra kemény drogra váltott, holott éppen a kokain utáni új életét szerették volna bemutatni Adammel egy cikksorozatban. Adam Mark segítségét kérte a srác megkereséséhez. Tűvé tették érte New Yorkot, beszéltek mindenkivel, aki ismerte, s végül az egyik csaja elkottyintotta, hogy egy vidéki farmon él. Mark és Adam megtalálták, szerencsére tiszta volt. A farmon csak egykori drogosok dolgoztak, olyanok, akik azért menekültek oda, nehogy visszaessenek. Markot és Adamet megérintette, amit ott hallottak és láttak. Elhatározták, hogy segítenek a farmra jutni olyanoknak, akik ezzel a problémával küzdenek. Mentőkanyarnak hívták az önkéntes projektjüket, amelyhez jól jött Mark orvosi tudása és Adam informátorhálózata.

– Mintha az apádat látnám! Ő az életét is kockára tette, hogy megmutassa a világnak az igazságtalanságot, amit mások a szőnyeg alá söpörtek. Nagyon tisztellek benneteket, de nem élném túl, fiam, ha történne veled valami – mondta Kevin.

– A segítő szándékot és a körültekintő óvatosságot is tőled tanultam – válaszolta Mark, és közben leparkolt a Mustanggal a kettes hangár előtt. A nagyapja megveregette az unokája vállát, majd kiszállt, és elindult az irányítótoronyhoz az engedélyekért. Pár perc múlva az alacsony, de a súlyvesztés ellenére még mindig izmos férfi az arcán széles vigyorral közeledett az autó felé.

– Mehetünk, nyugodt légkörre számíthatunk egész délután.

Felkészítették a kis Piper Cherokeet, és alig fél óra múlva már a kifutón gurultak. Mark volt a pilóta, ragaszkodott hozzá az öreg sérülése miatt.

– Azt mondtad, hogy már nem jársz háborúellenes tüntetésekre – vonta kérdőre a fiú a nagyapját.

– Megígértem nagyanyádnak, de a barátaimat sem hagyhatom cserben. Negyven éve csináljuk, az azóta kirobbant valamennyi háború ellen tiltakoztunk. Legalább annyira része az életemnek, mint a család. Titeket sem tudnálak elhagyni, ahogy a mozgalmat sem.

– Azt hiszem, nem fogsz örülni annak, amit mondani szeretnék. – Mark engedélyt kapott a toronytól a felszállásra, és felemelte a kis gépet Long Island fölé. – Van egy laborkutatási projekt, amelyben részt vehetnék. Azt hiszem, meghatározó lenne az orvosi karrierem szempontjából, de a hadsereghez tartozik.

– Ezt ne csináld, fiam! – Kevin hangja remegni kezdett a kétségbeeséstől.

– Sehol nincs annyi pénz a kutatásra, mint a hadseregben, ahol a civil lakosság számára is hasznos módszereket fejleszthetünk ki.

– A nagy szart – káromkodott Kevin, s a hangja megkeményedett. – A hadsereget nem érdekli a civilek élete, ez már ötven éve is így volt, és most is így van. Csak kihasználnak, elhitetik veled, hogy az emberiségért dolgozol, de szó sincs erről. Hidd el, sok olyan barátom van a mozgalomban, akik bevették ezt a dumát, és súlyos árat fizettek érte. Felejtsd el a hadsereget, Mark!

Hosszú percekig csöndben ültek a szárazföld belseje felé suhanó kis gép fülkéjében, majd Kevin szólalt meg elsőként.

– Nézz le! Mit látsz? – kérdezte.

– A Long Island-i szorost és a partvidéket – felelt iskolásfiú módjára Mark.

– Úgy értettem, hogy milyennek látod innen a világot?

– Nyugodtnak. Itt mindig úgy érzem, hogy senki más nincs a világon, csak én, csak mi, akik itt ülünk a repülőben, s a természet.

– Emberek milliói élnek ott lent, ezt sohasem szabad elfelejtened. A hadseregben megpróbálták ezt kiverni a pilóták fejéből. Bevettük. Magabiztosan ültünk be a gépeinkbe, elhittük, hogy csak a táj, az üres építmények felett repülünk. Az emberiségért szálltunk fel, miközben élő emberek laktak a városokban, amelyeket bombáztunk. Megmenteni jöttünk, csak előtte a halálba küldtünk mindenkit.

{1} Más néven Heliogabalus, római császár. Kr. u. 218–222 között uralkodott. Nagyanyja államcsínnyel juttatta trónra, majd az ifjú császár csatában legyőzte a korábbi császárt, Macrinust, és átvette a hatalmat Rómában. Kicsapongó élete és napistenimádata miatt nagyanyja támogatásával katonái meggyilkolták. (Szerző)