Ismertető

A tizenhat éves Joanne Hamilton árván marad, ezért a nagynénjéhez költözik, akinek teaháza van egy apró, vidéki városkában, és ezzel az utazással kezdetét veszi egy bájos és elragadó történet. Joanne, a Londonban nevelkedett ifjú hölgy megismerkedik új szomszédságával, bálokba jár, barátságokat köt, pletykák kereszttüzébe kerül, és természetesen a szerelem sem kerülheti el őt.

Kristin M. Furrier legnagyobb lélegzetű regénye Anglia gyönyörű és idilli szegletébe repíti az olvasót, ahol nyomon követhetjük a fiatal lány és családja életét. Derűs és érzelmes olvasmány egy jómódú kisasszonyról, az ő bohókás nagynénjéről, és a 19. századi Anglia más jellegzetes alakjairól a hozományvadász udvarlótól a szeretetre méltó jó baráton át a titkos hódolóig.

Kedves, magával ragadó történet szerelmekről, előítéletekről, kalandokról és bonyodalmakról, melynek során hőseink megannyi viszontagsággal néznek szembe, ám végül mégis megtalálják a boldogságot.

„Ilyen az élet! Öröm és fájdalom… remény és félelem… és főként változás. Állandó változás! Nem tehetünk ellene semmit. El kell engednünk a régit, és magunkhoz ölelni az újat… s meg kell tudnunk válni mindentől, amit valaha úgy megszerettünk. Bármily édes is a tavasz, át kell, hogy adja helyét a nyárnak, a nyár az ősznek. Születés… nász… halál.”

(Lucy Maud Montgomery)

Búcsú a múlttól

London, Anglia

Hosszú, egyenes kocsiút vezetett a Hamilton-ház bejáratáig, amely fölött szinte összeértek a hatalmas, öreg gesztenyefák koronái. Most is gyönyörű látvány volt a végtelennek tűnő fasor, hát még tavasszal, amikor a zöldellő lombokat királyian feldíszítette a hosszúkás, fehér gesztenyevirág, vagy épp nyáron, amikor a méregzöld lombkoronákat világoszöld, szúrós gubók tarkították! E fák között sétálva szinte csendre intett a levelek tiszteletteljes suhogása.

A mai nap azonban hideg, ködös januári reggelre virradt, nedves, csípős szél söpört végig London egyik régi negyedének utcáin, ahol a hatalmas Hamilton-ház állt immár évtizedek óta. Magas, keskeny, szürke, ódon épület volt, tetején kis toronnyal, melyet oly vidámmá varázsolt a barátságos, piros színű tető. Előtte macskaköves gyalogút húzódott a lépcsőig, apró levelű, örökzöld bokrokkal szegélyezve, melyeket nyáron gyönyörű, színes virágsorok kísértek.

Hamiltonék régóta éltek itt, mindenki ismerte a környéken e kedves családot, és az ő szomorú történetüket is, együttérezve Joanne-nel, az elárvult Hamilton lánnyal. Joanne hamar egyedül maradt az életben, ami számára most igen keserűnek tűnt, hiszen édesapja két éve hunyt el tüdőbajban, hosszú szenvedés után. Kisvártatva a sors édesanyját sem kímélte, ugyanígy szakította el a lánytól őt is.

Két hónap telt el Mrs. Hamilton halála óta, Joanne-re pedig egy teljesen új élet várt. Dadája jelenléte valamelyest segített átvészelni ezt a nehéz időszakot, ám még így sem volt könnyű, mert szívében oly nagy volt a szeretet, oly sok az emlék, és a családja annyira hiányzott neki. Noha Joanne már betöltötte a tizenhatodik életévét, gyermeteg kis szíve mégis telis-tele volt fájdalommal, ami napról napra egyre szomorúbbá tette.

A házba belépve, a bejárattal szemben egy hatalmas, antik állóóra köszöntötte méltóságteljesen az érkezőket, nem hétköznapi méretével csodálatot váltva ki. Mély, öblös hangon jelezte az órák néha gyors, néha pedig oly lassú előrehaladtát, így ütötte el most is a délután ötöt, ami a házban honoló, szokatlan csend miatt ezúttal sokkal hangosabbnak tűnt, mint máskor. Csak az étkező felől hallatszott némi zaj, ahol Joanne Hamilton és dadája, Miss Laura Spence épp a délutáni teájukat fogyasztották szótlanul.

Némán ültek egy ideig, tekintetük az ablakon túlra vándorolt, a szomorú, ködös téli időjárást figyelve, s az még kedvtelenebbé tette őket. Miss Spence középkorú, kimért, ám nagyon kedves hölgy volt, kissé már őszülő haját tökéletes kontyba tűzte, és mindig egyszerű, de elegáns ruhákat viselt. Első látásra talán túl hétköznapinak is tűnhetett, de szerény külseje igen szerető, érző lelket takart.

Joanne váll alá érő, fekete, kissé göndör haját édesanyjától, míg mélykék szemét édesapjától örökölte. Hosszúkás arca és egyenes orra komolyságot sugallt, tekintete mégis varázslatosan bájossá tette őt. Öltözéke még mindig a gyász színét és bánatát tükrözte, így kissé idősebbnek tűnt valódi életkoránál, de még ebben a fekete selyemruhában is tökéletesen érvényesült csinos alakja és fiatalos kecsessége. Ahogy az óra elütötte az ötöt, Miss Spence törte meg a csendet.

– Mindent összekészítettem reggel, csak ki kell vinni a kocsihoz a csomagokat, és indulhatunk is az állomásra – mondta, de szinte az asztalhoz beszélt, nem is mert Joanne-re nézni, hiszen tudta, mennyire fájdalmas neki, hogy miután szüleit elveszítette, még a családi házat is itt kell hagynia. Egyedül azonban nem maradhatott, egyetlen élő rokonához költözött hát, a nagynénjéhez, édesapja húgához, akit Angelica Hamiltonnak hívtak. Nem nagyon ismerték egymást, Joanne ötéves korában látta utoljára a nénikéjét, szinte nem is emlékezett rá, mindössze annyit tudott róla, hogy Cornwall megyében él, egy Abbey nevű városkában, ahol teákkal foglalkozik. Ez pedig túl kevés volt a kisasszonynak ahhoz, hogy találkozni vágyjon a rég nem látott hölggyel.

– Köszönöm, Miss Spence – válaszolt kimérten, ám illedelmesen Joanne. – Remélem, nem lesz fárasztó az út. Kár, hogy miután odaértünk, azonnal visszautazik Londonba, én pedig egyedül maradok egy teljesen ismeretlen helyen.

Joanne lehajtotta a fejét, és meredten bámulta a tálról elvett süteményt.

– Nekem is nehéz lesz megszoknom ennyi együtt töltött idő után, hogy egy új családhoz költözöm, és új gyermekeket kell nevelnem, Joanne. Lényegében ugyanaz a sors vár ránk: új élet egy új helyen, de nem kell félned, hiszen a nénikédhez kerülsz, nem idegenekhez. Ne felejtsd el, hogy ő az édesapád testvére! Örömmel fogad majd téged, és szeretni fog, mint ahogyan a szüleid szerettek. Persze ezzel nem azt akarom mondani, hogy a szüleidet helyettesíti majd, csupán azt, hogy ő is a te véred, és ez nagyon fontos kötelék. Hálával kell lenned feléje, mivel édesanyád halála után egyből levelet írt, hogy ha szeretnéd, bármikor indulhatsz hozzá, nagy szeretettel vár – fejezte be Miss Spence megnyugtatóan.

Joanne tudta, dadusának igaza van, és azzal is tisztában volt, hogy neki már nincs is igazán szüksége dadusra, mégis nagyon fájt neki az elszakadás. Az élet iránti kíváncsiság, a fiatalos vágy azonban ösztönösen hajtotta, és egy kicsit már várta is a találkozást Angelica nénivel. Este elbúcsúzott a szobájától, az emlékeitől, eddigi életétől, és még egyszer utoljára a saját ágyában feküdt le aludni. Sokáig nem jött álom a szemére, gondolatai nem hagyták nyugodni, teljesen felkavarták az ellentétes érzelmek: az izgalmas jövő, amely Abbey-ben várt rá, és az oly nagyon szeretett múlt elvesztése. Hosszú órák teltek el, mire végre sikerült elszenderednie.

Érkezés Abbey-be

Cornwall megye, Anglia

Hatalmas lendülettel csapódott ki a verandára nyíló ajtó, és nekiütődött az épület citromsárga falának. Miss Angelica Hamilton kinyújtotta a kezét, és megfogta a szúnyoghálós fakerettel ellátott ajtót, hogy a lendület vissza ne csapja. Egy kicsit kijjebb lépett, és mélyen teleszívta tüdejét a friss, tiszta, csípős levegővel. Ahogy kifújta, látszott a lehelete a fagyos reggelen. Szemével követte egy darabig a kis párafelhőket, majd tekintete továbbsiklott a téli tájra.

A házat hatalmas, üres terület vette körül, melyet bokrok koszorúja szegélyezett, és csak ezen túl következett a fák gyűrűje. A növényzetet egyedül a rét túloldalán álló szomszéd házhoz vezető ösvény szakította meg. A kopasz táj nem nyújtott túl barátságos látványt, a szomszéd ház falának kedves, kék színe azonban vidámságot sugallt ezen a téli reggelen.

Miután megtöltötte tüdejét a borzongatóan hideg levegővel, Angelica átsétált a veranda végén lévő másik ajtóhoz, mely mögött a gyógynövényeket tárolta és árusította. Ismét megállt egy pillanatra, szétnézett, majd kinyitotta az ajtót, és belépett.

Ez a szoba egy teljesen más világ volt, mely tükrözte Miss Hamilton kissé bohókás egyéniségét. Az ajtóval szemben egy pult állt, mögötte polcok, telis-tele teákkal, szárított gyógyfüvekkel, termésekkel, bogyókkal, persze mindez tökéletes rendben. A szoba sarkában egy asztal bújt meg, körülötte székekkel, melyek bordó bársonyhuzata igazi melegséget teremtett, amit a sötétbarna fapadlóra terített, vörös szőnyeg is fokozott. A képet a plafonon lógó szárított virág-csokrok tették teljessé, s a tökéletes összhanghoz hozzájárult a növények varázslatos illata is, ami olyan érzést keltett, mintha nem is ezen a zord vidéken lennénk, hanem valahol a Távol-Keleten.

Miss Hamilton az ajtó mellett lévő tükörhöz lépett, megigazította a vállára és a hátára omló, szőke, göndör hajfürtöket, majd a feje tetején egy hajtűvel megtűzött pár tincset, hogy ne zavarják a tevékenykedésben. Szemüvegét kissé feljebb tolta az orrán, nagyot sóhajtott, majd megigazította tengerkék-fehér csíkos ruháját. Ekkor kiabálás hallatszott a másik ajtó felől.

– Maga az, Miss Angelica?

– Én vagyok, Maggie – válaszolt a nyers hangra Miss Hamilton, és várta, hogy megjelenjen az ajtóban az asszony, de helyette valami hihetetlenül fals énekhang harsant fel.

– Boldog szülinapot, boldog szülinapot! Boldog szülinapot, Miss Hamilton! – dalolta Maggie, a házvezetőnő, majd meg is jelent egy tortával a kezében, zsebéből pedig egy kis masnival átkötött csomag kandikált ki.

Az évei derekán járó özvegyasszony épp úgy nézett ki, mint mindig: kissé kócos ősz hajához szürke kötényruhát viselt, ami nem festett ugyan túl divatosan, ám mindig tökéletesen tiszta volt és ropogósra vasalt. Noha Maggie-t nem lehetett túl műveltnek mondani, e hiányosságot kárpótolta, hogy igazi gyöngyszem volt, ami a háztartást illeti. Sosem beszélt sokat, de régóta dolgozott már Miss Hamiltonnál, és nagyon jól megértették egymást. Mivel férjét rég elvesztette, így ott is lakott a házban.

– Ha nem bántom meg, Miss Hamilton, csak egy gyertyát tettem a tortára, mert a harminchat bizony nem fért volna rá. De nézze csak, kisasszony! Vettem mellé egy kis ajándékot is – azzal előhúzta zsebéből a dobozkát, és odaadta. Miss Hamilton még mindig a felejthetetlen dalocska hatása alatt volt, de azért szeretettel átvette a csomagot. Kioldotta a szalagot, lefejtette a barna papírt, kibontotta belőle a kis fémdobozt, és levette a fedelét. Mélyen beleszagolt, majd lehunyt szemmel, lassan kifújta a levegőt, és örömteli hangon azt kérdezte:

– Igazi indiai tea, ugye? – majd meg sem várva a választ, folytatta: – Nagyon kedves meglepetés, főleg, mert ez a kedvenc teafüvem, de igazán nem kellett volna, drága Maggie. Este majd leülünk a kandalló elé, és egy jó beszélgetés mellett megkóstoljuk – azzal visszacsukta a dobozt, és elindult, hogy átvigye a konyhába.

– A mai este amúgy is különösen izgalmas lesz, hiszen ma érkezik Miss Joanne – szólalt meg lágyan Maggie, mert tudta jól, hogy Angelica mennyire várja az unokahúgát.

– Már csak pár óra, és itt lesz! Azt hiszem, ma nem is jövök át összeállítani a teakeverékeket Mr. Frewennek, inkább készítsünk elő mindent Joanne kisasszony fogadására. Maggie, utánam hoznád, kérlek, a tortát? Betesszük a kamrába, hogy ilyen szép maradjon az ünnepi ebédhez. Remélem, Miss Joanne örül majd neki. El sem tudom képzelni, milyen lehet az ízlése, mi mindent szerethet. Bevallom, nagyon félek ettől a találkozástól, de hiszem, hogy megkedveljük egymást, és igazi otthont nyújthatok majd az ifjú hölgynek – fejezte be Angelica, majd becsukta maga mögött az ajtót.

– Viszem… Elhiszem…– hangzott a válasz, amit a ház asszonya már nem hallott, azzal Maggie gyorsan felkapta a tortát, és Angelica után indult. – Én is kíváncsi vagyok Miss Joanne-re… Vajon a Hamilton családban mindenki ilyen szeleburdi? – dünnyögte maga elé a házvezetőnő, majd kissé cinikusan meg is válaszolta saját kérdését: – Este úgyis megtudom…

Új otthon

A kis cornwalli házban néma csend honolt. Maggie és Miss Angelica némán ültek egymással szemben a nappaliban, minden feszültség-levezető társalgást mellőzve. Még csak egymásra sem mertek nézni, csupán feszült tekintettel bámulták a frissen kiporolt szőnyeget. Az étkezőasztalon hófehér, ropogósra keményített abrosz feszült, rajta az ünnepi alkalmakra tartogatott, virágos tányérokkal és az ezüst étkészlettel. Ezeket Angelica még az édesanyjától örökölte, méltó bizonyítékaként annak, hogy a Hamilton család igencsak jómódban élt. A sütőben készen állt a frissensült, a finom, krémes burgonyapüré, a kamrában a polcokon finomabbnál finomabb desszertek sorakoztak. Maggie valóban kitett magáért, készített teasüteményt, kuglófot, sőt, még csokoládétortát is.

Miss Angelica, megunva a szőnyeg rojtjainak számolgatását, áttért a kandallópárkányon lévő porcelánok nézegetésére. Már épp belekezdett volna egy unaloműző beszélgetésbe, amikor tompa kopogtatás hallatszott a bejárati ajtó felől. Angelica riadtan felugrott a fotelból, és Maggie is felállt, azzal sietős léptekkel az előszoba felé indultak.

– Majd én kinyitom, Maggie – szólt Angelica, gyorsan megigazítva haját és ruháját, mielőtt ajtót nyitott volna. A küszöbön, szokásos egyszerű eleganciájával, Miss Spence állt.

– Jó napot kívánok! Miss Laura Spence vagyok, és Miss Angelica Hamiltont keresem – szólalt meg nyugodtan a vendég, mire Angelica kezet nyújtott neki, és fogadta a köszönést. Jól emlékezett erre a hölgyre, hiszen mikor még ő is Londonban élt, találkozott vele egy párszor, akkoriban ugyanis sokszor vendégeskedett a bátyjánál. Miss Spence nem mutatott különösebb figyelmet az irányában, de emlékei alapján a Hamilton házban egyébként sem voltak jellemzőek a heves érzelmek. Kivéve a bátyját, akivel mindig jól megértették egymást.

– Üdvözlöm, Miss Spence! Angelica Hamilton vagyok, köszöntöm itt nálunk, Abbey-ben. Remélem, jól utaztak, és nem volt túl nehéz idetalálni. – Közben kijjebb lépett, hogy Maggie is odaférjen mellé. – Menjünk is a csomagokért, és vigyük be őket, ne álldogáljunk itt a hidegben! De előbb segítsünk kiszállni Joanne-nek – azzal Miss Angelica odasietett a kocsihoz, és benézett az ablakán.

– Egek, hogy megnőttél, és milyen szép lettél, mióta nem láttalak! Gyere, hadd öleljelek meg, kedvesem! – azzal a lány felé nyújtotta kezét.

Joanne kilépett a kocsiból, nagynénje kedvessége láttán boldogan elmosolyodott, majd megölelte Angelicát. Szüleinek fájó hiányát azonnal enyhítette nénikéje meleg üdvözlése. Kis ideig összeölelkezve álltak, majd Angelica derűsen így szólt:

– Hát ideértél végre, te nagylány! Igazi hölgy lett belőled! Nagyon vártunk már.

– Igen, kicsit hosszú volt az út, de nem panaszkodom. Inkább megköszönöm, hogy eljöhettem önhöz, Miss Hamilton.

– Ugyan, ez szóra sem érdemes, kedvesem! Menjünk is be! – tüsténkedett Angelica, és gyorsan a ház felé tessékelte a kis csapatot, miközben Maggie a hajtó segítségével levette az utazótáskákat a kocsi tetejéről, és utánuk cipelte őket.

– Ej, ha nekem ennyi csomagom lehetne! Be sem tudom vinni egyszerre – zsörtölődött, azzal az egyik koffert inkább letette, és csak a másikat cipelte az ajtó felé.

Belépve Joanne nem győzött nézelődni, mert még sosem járt ilyen meleg, barátságos házban, náluk otthon ugyanis nem voltak ilyen élénk színek. Mindenütt bordó függönyök, piros szőnyegek, mélybarna bútorok ékeskedtek, a tapéta mintája egymásba fonódott rózsafüzéreket ábrázolt, a kandallóban lobogó tűz teljes összhangot teremtett, a fehér csipketerítők pedig ékszerként díszítették a csillogóra fényezett szekrényeket és asztalokat.

Miután körbenézett, Joanne a kandalló mellett álló, szintén vörös kárpitos, öblös fotelban foglalt helyet. Élvezte, ahogy belesüllyedt a puha székbe, majd a tűz felé fordult, hogy finoman átmelegítse az arcát.

Angelica kitöltötte a forró teát a csészékbe, és megkínálta vendégeit. Miss Spence elvette a csészét, és egy nagy sóhajjal így szólt:

– Hálával tartozunk önnek, Miss Hamilton, amiért minden vonakodás nélkül, azonnal befogadta az én kis Joanne-emet. Életem nagy részét az ő felnevelésével töltöttem, most azonban minden megváltozott mindannyiunk
számára. Holnap már jómagam is egy új családhoz költözöm. Szívemből kívánom, hogy legyenek boldogok együtt, és ha időm engedi, no meg persze ha beleegyezését adja, akkor néha meglátogatom majd az ifjú hölgyet – fejezte be a nevelőnő, Joanne-re mosolyogva. A kisasszony visszamosolygott, és szíve ekkor végképp megnyugodott, mert érezte, hogy idővel itt is nagyon boldog lesz majd. Egyre jobban vágyott új otthona megismerésére, és mindent meg akart tudni nagynénjéről.

– Ugyan, Miss Spence! Ezt kérnie sem kell. Mindig szívesen látjuk, ha meg szeretné látogatni a kisasszonyt! – Ezzel Angelica leült Joanne-nel szemben, és a lányra nézett. – Kedvesem! Szeretném, ha tudnád, mennyire együttérzek veled, de nem kívánok szomorú dolgokról beszélni mindaddig, míg te szükségét nem látod ennek. Meg akarom mutatni neked az élet örömét, vidámságát, és száműzni minden bánatot, amiből úgyis túl sok van most az életedben. Mesélj hát valamit, hadd ismerjelek meg jobban! – biztatta a lányt, aki boldogan kezdett a beszélgetésbe.

– Örülök, hogy itt lehetek, Miss Hamilton… – mondta halkan, majd így folytatta: – Amennyire nehéznek éreztem az eljövetelt, most olyan könnyűnek tűnik az ittlét. Nem tudom úgy kifejezni magam, ahogyan szeretném, de drága dadusom mondása szerint mindig azzal legyünk boldogok, amink van, és most úgy érzem, boldog vagyok vele.

Angelica ennek hallatán elmosolyodott, és meghatottan felelt:

– Sokkal többet jelentett ez nekem, mint ezer szép szó együtt. Ígérem, felnövök ehhez a gondolathoz, és nem okozok csalódást soha. Legalábbis reményeim szerint.

Ekkor Maggie lépett be, jelentette, hogy a csomagok az emeleti szobában vannak.

– Ha gondolják, mosakodjanak meg, és ebédelhetünk is, mert minden készen áll – mondta az idős házvezetőnő, és mutatta az utat a hölgyeknek.

Alig fél óra múlva Joanne gyönyörű, kék ruhában jelent meg az étkezőben, ahol a többiek már várták. Maggie egymás után sorakoztatta fel a fogásokat, és büszkén fogadta a főztjére érkező dicséreteket. A méltó ebéd után még egy kicsit beszélgettek az asztalnál, majd lassan búcsút vettek Miss Spence-től, aki megköszönte a kedves vendéglátást, majd fájó szívvel elbúcsúzott a Hamilton kisasszonyoktól. Ezután felszállt a kocsira, hogy hosszú időre elhagyja Cornwallt, s benne Joanne-t, és Abbey városát.

– Most pedig gyere, megmutatom neked a teaházamat, az én kis birodalmamat, amely egyben a munkám és az életem, a kikapcsolódásom, a vágyam és a pihenésem. Persze nem igazi kis külön ház, csak egy nagyobb szoba az épület túlfelén, de én így nevezem, és Maggie-vel is így hívjuk. Maggie az én jobbkezem mindenben, úgyhogy ha valamit nem tudsz, vagy szükséged van bármire, nyugodtan szólhatsz neki is, ugyanúgy, mint nekem. Majd meglátod, hogy teljesen el fog minket kényeztetni a finomabbnál finomabb ételekkel – áradozott Angelica, és elindult Joanne-nel a teaházhoz, majd kitárta az ajtót: – Lépj be hát a varázslatos illatok erdejébe! – mondta mosolyogva, mire a lány szót fogadott, és körbenézett.

– Ez fantasztikus, micsoda illat! Ez valóban igazi teaház, cseppet sem túlzás ez a kifejezés. Egész nap itt szokott tartózkodni, Miss Hamilton? – kérdezte érdeklődve. Közben a nagynénje is belépett, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Ez évszaktól függ, ám ha jobban belegondok, akkor talán mégsem. Úgy értem, télen ritkán jönnek látogatóink a távolság miatt, úgyhogy ilyenkor mi szoktuk bevinni a teafüveket Mrs. Norman boltjába, és ott árusítják. De még télen is rengeteg időt töltök itt, mert szeretek a teakeverékek elkészítésével foglalatoskodni. Nem tagadhatom, többet jelent ez nekem egyszerű munkánál. Nyáron különösen nagy a forgalom, ide járnak a szomszédok teafűért, és ha már átjönnek, elidőznek itt, jókat beszélgetünk, pihenünk. Mégis sokat kint kell lennem a szabadban, hogy begyűjtsem a teákhoz való virágokat, leveleket, terméseket. De ezt majd idővel úgyis mind meglátod, ha már régóta itt leszel velünk, mindent együtt fogunk csinálni, bepótoljuk azt a rengeteg időt, ameddig nem találkoztunk. Persze, csak ha lesz kedved hozzá, jó?

– Biztosan érzem, hogy szeretni fogom ezt a helyet. Már látom, mennyire más ez a város, mint London. De hadd kérdezzek még valamit… Hogyan szólíthatom majd, Miss Hamilton? – firtatta Joanne kissé szégyenlősen.

– Ne haragudj, már rég mondhattam volna! Sőt, ezzel kellett volna kezdenem! Úgy gondolom, hogy az Angelica néni tökéletesen megfelel – azzal kezet nyújtott a lánynak. – Akkor, hadd halljam…

Joanne megfogta a kezét, megrázta, és felnevetett:

– Angelica néni!

– Téged hogyan szólítottak otthon? – kérdezte Miss Angelica az unokahúgától.

– Egyszerűen csak Joanne-nek.

– Nagyon szép neved van, mindig tetszett, és azt is tudom, a szüleid miért neveztek el így. Tudod, mit jelent?

– Nem – válaszolt a lány.

– Isten kegyelme. Gyönyörű, ugye? Méltó név egy ilyen elbűvölő fiatal hölgy számára, aki ráadásul az én unokahúgom – áradozott lelkesen Angelica. – Akkor én is így foglak szólítani. Rendben, ezt meg is beszéltük. Most pedig lássuk a szobádat! – csapta össze a kezét a nő. – Gyere, és mondd el, mit változtassunk rajta, hogy rendezzük át, mi nem tetszik! Esetleg hagyjuk úgy, ahogyan van?

Felmentek az emeletre a hálószobákhoz. Ahogy a lépcsőfordulóba értek, mintha egy másik világba léptek volna: teljesen más hangulat, más színek tárultak a szemük elé. A lenti meleg tónusokkal ellentétben, melyeket főképp a sárga és a piros képviselt, itt minden kék volt, valódi királykék. A kék szín nyugodt, kimért eleganciát sugárzott, mégis nagyon barátságossá tette az emeletet, a kék függönyök és a tapéta halványkék virágmintái pedig pici romantikát loptak az összképbe. Aki először járt itt, annak nehezére esett elhinni, hogy ugyanaz az ember álmodta meg az emeletet, mint aki a földszint díszeit. Joanne már járt itt korábban, mikor felfrissítették magukat az étkezéshez, a szobáját azonban most látta először, hiszen délben egy másik helyiségben öltözött át.

– Gyönyörű! Mikor beléptem az előszobába, már akkor is elbűvölt a látvány, ez a kékes színvilág azonban sokkal közelebb áll hozzám, és az otthoni hangulatra is emlékeztet kicsit. Itt a szobában pedig egyenesen tökéletes minden. Nem szeretném, ha megváltoztatnánk, mert pont így tetszik, főleg ez a fésülködőasztal ezzel a földig érő, virágos terítővel, a fodrokkal a szegélyén! – mondta a lány lelkesen, végighúzva kezét az anyagon.

– Ha esetleg ezek a masnik a függönyön már túl díszesek volnának az ízlésednek, akkor kicserélhetjük őket egyszerű, csavart függönyzsinórokra – mutatott Angelica az ablak felé, de Joanne megrázta a fejét.

– Nem, ez pontosan így tökéletes. De köszönöm, hogy ennyire a kedvemben szeretne járni, Angelica néni. Igazán megtisztelő ez a számomra.

– Akkor, úgy tűnik, ezzel hamarabb végeztünk, mint gondoltam – sóhajtott egy nagyot Angelica, majd, mintegy hangosan gondolkodva, így folytatta: – Eltelt ez a nap is, ami miatt annyit aggódtam az utóbbi időben, és most úgy érzem, fogalmam sincs, mitől féltem annyira. Jöhet is az este fénypontja! Menjünk le a konyhába, és fogyasszunk el egy csésze teát abból, amit az én kedves, jó Maggie-m adott nekem, no meg persze együnk mellé a megmaradt tortából.

– Ez nagyszerű ötlet, kisasszony – helyeselt Maggie, aki eddig csak csendben követte őket, a jövevényt figyelve, majd megállapította magában, hogy Miss Joanne igazán elbűvölő.

Lementek hát a kandallóhoz, és a kellemes meleget árasztó tűz fényénél beszélgettek még egy kicsit. Joanne elmesélte az elmúlt boldog éveket, amitől a lelke teljesen felszabadult, majd a szülei elvesztéséről is beszámolt. Maggie és Angelica némán figyelték, ahogy a fiatal lány minden fájdalmát eléjük tárja, de nem szóltak közbe, hagyták, hadd beszéljen, amíg csak fel nem szabadult múltjának terhe alól. Amikor befejezte, nénikéje odalépett hozzá, és megölelte.

– Ó, kedvesem, többet szenvedtél talán ebben a két évben, mint más egész élete során! Azt javaslom, hogy vegyél egy jó forró fürdőt, Maggie majd segít, utána pedig feküdj le a finom, puha ágyba, mondj búcsút a szomorkodásnak, és zárd le magadban a sok fájdalmat, reggel pedig egy új, vidám Joanne-t szeretnék a helyedben találni. Legyen szép és édes álmod az új otthonodban, mert te vagy az én igazi születésnapi ajándékom! – azzal megpuszilta a lányt, és lassan mindannyian nyugovóra tértek, várva a következő nap kezdetét, amikor is már egy új kis család ébred majd fel.

Első nap, avagy találkozás a kék ház lakóival

Szomorú, szürkés cornwalli reggelre ébredtek másnap Abbey lakói, de a borult ég legalább enyhébb időt hozott. Az előző nap csípős hidege után nagyon jólesett a kicsit kellemesebb levegő, amely nem viselte meg annyira a lelket és a testet.

Maggie, mint mindig, ezen a reggelen is korán kelt, hogy valami finomsággal örvendeztesse meg a ház úrnőjét. Miután kibújt az ágyból, kinyitotta az ablakokat, kihasználva a reggeli levegő páratlan frissességét, majd miután jól átszellőztette a házat, mindent becsukott, és elővette a megkelt kenyértésztát, hogy kisüsse.

Már jócskán terjengett a friss kenyér étvágygerjesztő illata, amikor Miss Angelica kissé még álmosan lejött a lépcsőn, majd belenézett a tükörbe, és megigazította vállára omló fürtjeit. Ezután átment a konyhába, ahol házvezetőnője már az asztalra készítette a reggelit, amikor a lépcső irányából Joanne sietős léptei hallatszottak, és pár pillanat múlva a kisasszony megjelent az ajtóban. Már nem viselt talpig feketét, de gyászát még mindig jelezte a felsőruhájára tűzött, apró, fekete selyemszalag. Világoskék matrózblúzában és sötétkék szoknyájában igazi, fiatalos lendületet sugárzott.

Angelica és Maggie mosolyogva köszöntötték, és kíváncsian figyelték minden mozdulatát. Még alig töltöttek a kis hölggyel egy napot, de máris igen közel érezték őt magukhoz, és szeretetteljes elfogultsággal gyönyörködtek szépségében.

– Hogy aludtál, kedvesem, a mi kis otthonunkban? – kérdezte Angelica kedvesen.

– Köszönöm, nagyon jól. Egy kicsit szokatlan volt még, de kezdek megbarátkozni mindennel. Mit fogunk ma csinálni, Angelica néni? – kérdezte izgatottan Joanne.

– Először is megesszük ezt a királyi reggelit, amit Maggie készített nekünk, utána pedig átmegyünk a teaházba, mert van egy kis munkám, amit szeretnék minél hamarabb befejezni. Ha van kedved, segíthetsz nekem, közben pedig beszélgethetünk egy jót. Maggie, ideadnád, kérlek, az eperdzsemet? – fordult közben a házvezetőnő felé Angelica.

– Tessék, Miss Hamilton. De ugye nem felejtette el, hogy ma milyen nap van?

– Miért, milyen nap is van? – kérdezte szórakozottan a ház úrnője, teljes figyelmét a mennyei eperdzsemnek szentelve.

– Hétfő, úgyhogy jön Molly és Henry Frewen – mondta a házvezetőnő, mint aki ezzel mindent elintézett. Joanne érdeklődve nézett fel reggelijéből, hol Angelicát, hol pedig Maggie-t figyelve, hátha valamelyikük magyarázattal szolgál.

– Ó, teljesen kiment a fejemből – kapott a homlokához Angelica. – Ezt még nem is említettem neked, kedvesem. A szomszéd farmon, abban a kék házban, amely látszik is az ablakból, ott lakik Mr. Marc Frewen, és két gyermeke, Molly és Henry. Rendkívül elragadó emberek, sokat segítünk egymásnak, szinte minden héten három napot nálunk vannak a kicsik, mi vigyázunk rájuk, míg az édesapjuk a szomszéd városban, Flower Cityben dolgozik. Tudod, kedvesem, ott talált csak munkát a fűrésztelepen, ő pedig hálából, amiért vigyázunk a gyermekeire, mindig visz az ottani vegyeskereskedésbe a teáimból, így ott is tudják árusítani őket. Majd meglátod, milyen imádnivaló gyermekek, Henry igazi kis komisz, Molly pedig mindenkit levesz a lábáról. Úgy szeretem őket, mintha csak az enyémek lennének – fejezte be elmélázva Angelica.

Joanne egy kicsit félve ugyan, de csak feltette a kérdést, amely annyira foglalkoztatta:

– Nem értem. Miért nem az édesanyjuk vigyáz rájuk? – majd ahogy kimondta, szégyenlősen belekortyolt a tejeskávéjába. Maggie Angelicára nézett, és csendben figyelt.

– Mert két éve elhunyt – dünnyögte Miss Hamilton, majd elhallgatott, és kis szünet után egy nagy levegővel folytatta a befejezettnek hitt mondatot. – Elmesélem inkább az egész történetet, hogy megérthesd a helyzetet. Két éve, pontosabban már két és fél éve, hiszen ez nyáron történt, elhatároztuk Anne-nel, azaz Mrs. Frewennel, hogy egy hatalmas pikniket csapunk a gyerekekkel. Amióta csak ideköltöztek, nagyon sok időt töltöttünk egymásnál, rendkívül jóban voltunk. Sosem ismertem nála vidámabb, szeretőbb édesanyát, ráadásul ő minden hóbortommal együtt, feltétel nélkül elfogadott. Nagyon vártuk hát ezt a napot, előre megterveztük az egészet, kitaláltuk, milyen programokat csinálunk, és isteni finom ételeket készítettünk az útra. Olyan szép lehetett volna az egész, ha nem történik tragédia. – Angelica belekortyolt a teájába, és kis szünetet tartva kibámult az ablakon, mintha most is maga előtt látná Anne-t.

Maggie az asztalon pihentette a kezét, és gondolataiban visszatért arra a bizonyos napra, de nem hagyta, hogy eluralkodjon rajta a szomorúság.

Angelica üres tekintettel folytatta:

– Kitaláltuk, hogy elkérjük Mr. Gilpin, a halász csónakját, átevezünk a közeli folyón, majd kikötünk a túlparton, ott megebédelünk, azután pedig visszaevezünk. A gyerekek teljesen odavoltak, annyira várták, hogy egész nap csak erről beszéltek. De az utolsó pillanatban kiderült, hogy Mr. Frewen mégsem tud velünk tartani, mert dolgoznia kell, ezért csak négyesben indultunk el. Minden tökéletesen kezdődött, bepakoltunk szépen a csónakba, besegítettük a gyerekeket, majd mi is beültünk, és szépen lassan nekiláttunk Anne-nel az evezésnek. Rendben is ment minden, amíg Henry szabadon nem engedett egy békát a csónakban, amitől Molly ijedtében felugrott, mire a csónak hirtelen megbillent, és felborult. Felúsztam a víz felszínére, és láttam, hogy csak Anne tudott kievickélni a csónak alól, ezért mély levegőt vettem, és vele együtt visszamerültem a gyerekekért. Mollyt egyből megtaláltam és kimentettem, majd segítettem neki felkapaszkodni a felfordult csónakra, nehogy újra elsüllyedjen. Eközben Anne feljött levegőért, és kétségbeesve azt kiabálta, hogy nem találja Henryt, majd újra a víz alá bukott. Ekkor még nem is sejtettem, hogy utoljára látom életben – mesélte egyre feldúltabban Angelica, és a szeme már könnytől csillogott, mégis folytatta. – Miután Mollyt biztonságba helyeztem, többször is lemerültem, majd feljöttem levegőért, és szétnéztem, hátha megpillantom a többieket, de nem láttam sehol senkit. Végül nagy nehezen rátaláltam Henryre, és felhoztam a mélyből, de már nem volt eszméleténél. Partra húztam Mollyval együtt, és küzdöttem, hogy újra lélegezzen, Anne-nek pedig már nem maradt időm segíteni. Potyogtak a könnyeim, amikor Henry felöklendezte a vizet, és végre levegőhöz jutott. Ekkor figyeltem csak fel arra, hogy Anne nincs sehol, ijedten buktam hát le ismét, csak kerestem és kerestem őt, majd feljöttem levegőért, végül megint lementem, de mindhiába. Inkább visszaúsztam hát a gyerekekhez, akik ekkor már sírtak, és az édesanyjukat szólongatták. Nem tudtam, mit mondjak nekik, teljesen elfogyott az erőm, és már görcsölt a lábam, mire egyesével kiúsztam velük a partra. Sokáig ott ültünk, zokogva öleltük egymást, és fogalmam sem volt, mit tehetnék. Már jó későre járt, mire összeszedtük magunkat annyira, hogy hazainduljunk. Ami pedig ezután következett… – Miss Angelica nem bírta tovább, kicsordultak a könnyei, és némán gördültek le az arcán. Joanne szemében is könnycseppek csillogtak, annyira együttérzett nagynénjével. Teljesen át tudta élni a fájdalmát, hiszen nagyon jól emlékezett még, mekkora gyötrelem elveszíteni valakit, aki közel áll hozzánk.

Angelica végül letörölte könnyeit, mély levegőt vett, ivott egy kortyot, és befejezte a történetet:

– Maggie és Mr. Frewen itthon vártak minket, finom vacsorát főztek nekünk, és nem is sejtették, hogy mi vár rájuk. Már messziről észrevették, hogy jövünk, és elénk siettek. Azt hiszem, akkor már sejtették, hogy baj van. Nem tudom elmondani, képtelenség szavakba önteni, hogy milyen érzés volt megmondani Marcnak, hogy Anne nincs többé, sőt, hogy meg sem találtuk a testét. És még csak azt sem tudom pontosan, hogy mi okozta Anne halálát: a fulladás, vagy a hideg vízbe esés, de ott, akkor, a folyóparton megfogadtam, hogy úgy fogom szeretni a gyermekeit életem végéig, mintha a sajátjaim lennének. Ez a legkevesebb, amit tehetek. Néha úgy érzem, hogy mindenki engem okol a tragédiáért, és talán igazuk is van.

Maggie a szavába vágott:

– Miss Angelica! Nem tehet róla, és ezt ön is tudja. Két gyermeknek mentette meg az életét, kisasszony, és ez hatalmas dolog. Mrs. Frewen, ha tehetné, megköszönné, és az utolsó kívánsága is biztosan az volt, hogy a gyermekei megmeneküljenek. Sikerült, és ehhez egyszerűen nem lehet mást hozzáfűzni – a házvezetőnő ezzel felállt, és elkezdte leszedni az asztalt.

– Ne haragudjon, Angelica néni, hogy megkérdeztem! Talán nem kellett volna. Akkor nem zaklatom fel ennyire – dünnyögte halkan Joanne, és együttérzően megfogta nagynénje kezét.

– Nem, kedvesem, sokkal jobb, ha tőlem hallod az eredeti történetet, mintha valami városi pletykaként jut a füledbe holmi eltorzított butaság – felelt most már vidámabban Angelica, azzal megszorította unokahúga kezét, majd felállt, és megölelte őt. – Köszönjük, Maggie, a finom reggelit – szólt még vissza az asszonynak, azzal kiment a konyhából, Joanne pedig követte.

– Ideje indulnunk a teaházba – állapította meg Angelica, sietős léptekkel a mondott irányba tartva. Joanne levette a tükör melletti fogasról a kendőjét, és a vállára terítette, hiszen élénken élt még benne dadusa figyelmeztetése, hogy vigyázzon magára. Miss Angelica hátranézett, hogy miért maradt le mögötte a lány, majd amikor látta, mosolyogva jegyezte meg:

– Látom, jó kislány vagy. Nekem persze eszembe sem jutott, hogy megfázhatunk! Sokkal gondosabbnak kell lennem most már, hogy lett egy ilyen szép, nagy leányom.

Joanne nagynénje feléje nyújtotta a vállkendőjét, Angelica pedig elvette, és nagy lendülettel magára kanyarította.

– De az is lehet, hogy te fogsz rólam gondoskodni, igaz? – kérdezte mosolyogva, mire Joanne megfordult, és a távolban húzódó út felé mutatott.

– Angelica néni, szerintem már jönnek is! Ők azok, ugye? – kérdezte a közeledő kis csapat láttán. Angelica feljebb tolta a szemüvegét, és bólogatva felelt:

– Igen, semmi kétség, hogy ők azok! Látod, milyen aranyosak, ahogy lassan jönnek, megfigyelve minden kavicsot és apró növényt, ami csak a lábuk elé kerül? Imádom azt a huncut elevenségüket, azt a tudást, ami a kis fejükben van, amit mi, felnőttek soha nem értünk meg, annak ellenére, hogy mi is voltunk gyerekek. De hiába, mindent elkövettünk azért, hogy ezeket elfelejtsük. És ha még véletlenül eszünkbe is jutna, milyen volt gyermekszemmel a világ, túlságosan szégyelljük magunkat ahhoz, hogy elismerjük: gyermeknek lenni tudás, és ehhez mi kevesek vagyunk, maradjunk meg hát kötelességtudó felnőttnek.

Joanne hosszan figyelte a gyerekeket, amint közeledtek, kis kabátjukban és sapkájukban olyanok voltak, mint a parányi felnőttek, de emellett észrevett mást is. Mégpedig azt, hogy mindvégig, amíg Angelica a kicsikről beszélt, az édesapjukat nézte, és a leány meg mert volna esküdni, hogy ő járt a fejében is. Ahogy közelebb értek, Henry és Molly észrevették Angelicát, és kiabálva futni kezdtek felé.

– Én érek oda előbb! – kiáltotta Henry, szinte fellökve dundi kishúgát, hogy megelőzhesse. Molly, látva, hogy lemaradt bátyja mögött, más eszközhöz nyúlt a győzelem reményében: a földre huppant, és visítani kezdett.

Henry ennek hallatán ijedten állt meg, és visszanézett. Mr. Frewen, aki eddig kicsit lemaradva követte gyermekeit, idegesen kérdezgette lányát:

– Megütötted magad, fáj valami? – és közben a kicsi karját, majd a lábát simogatta, hogy hol sajoghat neki.

Molly pityeregve válaszolt:

– Igen, fáj!

– Itt fáj? – fogta meg a kezét Mr. Frewen.

– Igen… – a kislány ezután a lábát nézte.

– Vagy itt?

– Ott… mindenütt… nagyon… – szipogta Molly, érezve, hogy sikerült az ujja köré csavarnia édesapját.

A többiek némán figyelték a jelenetet, de Angelica halványan mosolygott, mert ő már jól ismerte a kislány trükkjeit, hiszen gyakran találkozott velük. Joanne és Henry is gyorsan átlátták a helyzetet, egyedül Mr. Frewen vigasztalta tanácstalanul a kislányt. Joanne csodálattal figyelte a férfit, hogy milyen magas és jóvágású. Nagyon rokonszenvesnek találta, és észrevette, hogy nagynénje is ellágyultan nézi őt, talán túlzottan is.

Ekkor Maggie jelent meg az ajtóban, és odakiáltott a gyerekeknek:

– Elkészült a forró csokoládé! – majd hirtelen megfordult, és bement a házba, hogy a szoknyája csak úgy repült utána. A két gyermek a hangja hallatán felkapta a fejét, és mintha az előbbi közjáték meg sem történt volna, úgy szedték a lábukat, ahogy csak bírták, hogy minél előbb odaérjenek.

Mr. Frewen arcára is mosoly ült ki, és immár ő is megértette, milyen ügyesen képesek ezek a kis ördögök kihasználni mérhetetlen figyelmét és szeretetét. Tekintete megakadt Angelicán, és merengve nézte őt, végigmérve rajta minden apróságot. Joanne Mr. Frewent figyelte, majd Angelica nénit, és a gondolatok csak úgy kavarogtak a fejében. Rögtön látta, hogy itt nem csupán arról van szó, amit a reggelinél hallott, felismerte, hogy bonyolultabb érzések uralják nagynénjét és Mr. Frewent. Angelica közben észrevette, hogy Joanne őket bámulja, és kissé zavartan a szemüvegéhez kapott. Hirtelen levette, és megjátszott bosszankodással azt mormogta:

– Ez a fránya szemüveg mindig bepárásodik, hihetetlen, mennyi baj van vele! – majd visszarakta az orrára, és vidáman fogadta a gyerekeket. – Jó reggelt, Henry, jó reggelt, Molly, gyertek gyorsan, futás befelé a melegbe! Hallottátok, mit mondott Maggie, vár rátok a finom, illatos forró csokoládé! – Ahogy a két kicsi elszaladt előttük, végigsimította a fejüket, majd visszafordult, hogy köszöntse Mr. Frewent. Menet közben jelezte Maggie-nek, hogy vigye a gyerekeket a konyhába, amíg ők átmennek a teaházba.

– Jó reggelt, hölgyeim, Miss Angelica és…

Ekkor Angelica a férfi szavába vágott:

– Ő itt az én Joanne-em – fogta meg a lány vállát, azzal közelebb húzta magához.

Mr. Frewen levette a kalapját, és kissé meghajolva mondta:

– Miss Hamilton! Már sokat hallottam a jöveteléről. Igazán örülök, hogy megismerhetem.

Joanne is köszönt, majd beléptek a teaházba. Mr. Frewen kibújt a kabátjából, majd miután a hölgyek helyet foglaltak, ő is leült a bordó karosszékek egyikébe.

– Gondolom, nem én vagyok az első, és az utolsó sem, aki ezt mondja, de Isten hozta, Miss Joanne, a mi kis Abbey városkánkban! Remélem, hamar otthon érzi majd magát az én kedves szomszédomnál – huncut pillantást vetett Angelicára, aki ettől elpirult, és gyorsan felugrott a székéből.

– Jaj, most jut eszembe, megígértem, hogy küldök ma önnel Flowerbe meghűlés elleni teát, mert azt most nagyon sokan keresik. Azonnal becsomagolok egy pár adagot, mert még tegnap előkészítettem, csak nem volt már kedvem befejezni, de tényleg csak egy pillanat, és kész is lesz – hadarta Angelica, mintha soha nem is akarná abbahagyni a felesleges magyarázkodást, azzal a pult mögé sietett, és serényen forgolódva keresgélni kezdett. Végül lehajolt, a pult alatt nézelődött, és zavarában morgott közben. – Hol lehet? Tudom, hogy ide tettem! Tisztán emlékszem rá! Maggie biztosan elpakolta portörlés közben. Hányszor mondtam már neki, hogy ne nyúlkáljon itt, és ne rakjon el semmit a megkérdezésem nélkül…

Joanne felugrott, odalépett a pulthoz, áthajolt rajta, és odaszólt nagynénjének:

– Angelica néni, segíthetek? Mit kell keresni?

Angelica felnézett, majd felegyenesedett, és megigazította a szemüvegét.

– A kis, barna papírtasakokat, amikbe a teát szoktam csomagolni. Nincsenek itt! Biztosan Maggie tette el, megyek is, megkérdezem, hová rakta! Jaj, az az asszony mindig belekotnyeleskedik a munkámba – zsörtölődött, nagy lendülettel az ajtó felé iramodva.

Ekkor Joanne utánaszólt:

– De hát nem ezek azok, itt a pult szélén?

Angelica visszanézett, és még pirosabb lett, mint az előbb.

– De igen, pontosan azokat kerestem. Még jó, hogy itt vagy, drágám! Én meg ok nélkül leszidtam volna szegény Maggie-t. Nem tudom, hogy nem vettem észre, hiszen itt voltak a szemem előtt.

– Biztosan nem ide rakta le nénikém, azért kerülhette el a figyelmét – próbálta menteni a helyzetet Joanne, amit Miss Angelica észre is vett. Hálásan nézett a lányra, és gyorsan becsomagoltak pár tucat teát Mr. Frewen számára, aki hamarosan elbúcsúzott, és pár perc múlva már visszafelé ballagott a kék ház irányába, hogy induljon dolgozni.

Angelica a délelőtt folyamán még munkálkodott egy kicsit a teaházban, míg Joanne megismerkedett a két kis szomszéddal, akik szinte vég nélkül ontották kíváncsibbnál kíváncsibb kérdéseiket. Joanne jól bírta a gyermekek szórakoztatását, és fel sem tűnt neki, milyen gyorsan elröpült az idő. Ebéd után lefektették a kicsiket, Joanne, Angelica és Maggie pedig a nappaliban pihentek egy keveset.

Maggie kisvártatva felállt és megszólalt:

– Na, most már megyek, mert meg kell dagasztanom a kalácstésztát, hogy mire a gyermekek felébrednek, és Mr. Frewen is megjön, addigra kisüljön a finom, illatos, foszlós kalács. Remélem, Joanne kisasszony is szereti uzsonnára a kalácsot? – szólt még vissza olyan hanglejtéssel, hogy arra aztán senki sem merte volna azt felelni, hogy: „ó nem, Maggie, ne haragudjon, de én nem szeretem a kalácsot”. Joanne nem késlekedett hát a házvezetőnő által várt válasszal:

– Hát persze, a friss kalács a kedvencem! – persze ez igaz is volt.

Ahogy Maggie kiment, egy pár percig csend borult a nappalira, majd némi töprengés után Angelica szólalt meg:

– Joanne, gondolom, észrevetted, hogy néha egy kissé szertelen vagyok, de hidd el, megszokjuk majd egymást. Ne ijesszen meg a szeleburdiságom!

A lány mást várt e helyett a mondat helyett. Mondjuk valami olyasmit, hogy: gondolom, észrevetted, hogy különös érzés fűz Mr. Frewenhez. Vagy legalább egy elejtett célzást. Elgondolkodott, mit is válaszoljon.

– Semmi baj, engem igazán nem zavar – dünnyögte, és legszívesebben folytatta volna a Mr. Frewennel kapcsolatos észrevételével. Angelicára nézett, pillantásuk találkozott, és mind a ketten zavarba jöttek.

– Joanne! – szólalt meg hirtelen a nagynénje. – Köszönöm, hogy reggel segítettél a teaházban, amikor Mr. Frewen itt volt. – Itt elakadt, majd halkan hozzátette: – Mindenben.

A lányt ennek hallatán hihetetlen boldogság töltötte el, mert érezte, hogy nagynénje valóban szereti őt, törődik az érzéseivel, és felnőttként kezeli. Minden dicséretnél fontosabb volt a számára, hogy Angelica őszinte vele, hiszen az őszinteség az igazi bizalom jele. Nem is válaszolt, hiszen érezte, itt már nincs szükség több szóra. Csak rámosolygott nénjére, és még sokáig csendben ültek egymás mellett.

Kínos kérdések

Már egy hónap is eltelt azóta, hogy Joanne elhagyta Londont, és egyre inkább magáénak érezte az abbey-i életet, annak minden velejárójával együtt. Közeledett a tél vége, és már mindenki türelmetlenül várta a tavasz érkezését. A kertben előbújtak a hóvirágok, hirdetve, hogy a kikelet közelebb van, mint azt Cornwall lakói gondolnák.

Joanne az emeleten üldögélt a fésülködőasztalánál, és próbálta egyenesre fésülni a haját, de mindhiába, mert természetes göndörsége pillanatok alatt legyűrte kisimított fürtjeit. Majd az ablak felé fordult, szeme a távolba révedt, és gondolatai egész máshol jártak. Kis idő után összerezzent, és visszatért a valóságba, azzal felállt, és az ablakhoz lépett.

Kinézett, és elbűvölte, ahogyan a nap hosszú sugarai mindenhova utat törtek maguknak, kiszorítva a tél rideg nyomait. Nem volt még igazán erőteljes ez a napsütés, mégis megmelengette a szívet, ha az ember hagyta, hogy magával ragadja.

Joanne pár pillanatig még figyelte a kertet, majd gyorsan végigsimított az ágyán, végül kilépett a szobájából.

Lement a lépcsőn, és belépett a konyhába. Maggie-t és Angelicát már ott találta.

– Jó reggelt mindenkinek! – köszönt vidáman a lány.

– Jó reggelt, kisasszony – üdvözölte mély hangon Maggie, meg sem fordulva.

– Jó reggelt, drágám! Látod, milyen szépen süt ma a nap? Ez már a tavasz jele! – örvendezett Angelica. – Gyere, ülj le, és egyél velem! Maggie már megreggelizett, mire lejöttem – nézett a házvezetőnőre, aki a szekrénynél állt, és tányérokat, csészéket készített ki. – Tegnap, ahogy sétáltam, és a hóvirágokat figyeltem a kertben, észrevettem, hogy már a nárciszok és a jácintok is kezdenek kibújni a földből. Imádom ezt! Nincs is csodálatosabb a tavasznál, ahogy újraéled minden, és megtölti az ember szívét az újrakezdés reményével, amit a hosszú, hideg tél már rég száműzött a gondolatainkból – áradozott Angelica átszellemülten, majd visszazökkent, és továbbterelte a szót: – De mit kérsz reggelire? Van házi vaj, és még akad a tavalyi eperdzsemből is.

– Szívesen megkóstolom mindkettőt, mennyei illata van ennek a finom, friss kenyérnek. Nincs párja a kenyerének, Maggie, már a szobámban éreztem az illatát – hízelgett a lány, és kivett egy szeletet a kosárból.

– Köszönöm, Miss Joanne! Ennyi év után már igencsak szégyenkezhetnék, ha nem lenne jó a kenyerem. Teát vagy kávét kér a kisasszony? – firtatta a házvezetőnő.

– Teát, ha lehet, de már kértem, hogy hívjon csak Joanne-nek – mondta Maggie-nek kissé neheztelve, mire az asszony csak halkan hümmögött, majd öntött egy kis teát Joanne csészéjébe, a lány pedig folytatta:

– Igen, én is figyeltem már a kertet, és nagyon várom a nyarat, hogy igazi pompájában láthassam! Biztosan nagyon más itt, mint Londonban volt. Gyönyörűek lehetnek a virágágyásokat szegélyző vadrózsabokrok, főleg, amikor virágzanak. Meg, láttam, van orgona is. Sétálhatnánk ma is egy kicsit a környéken!

Maggie eközben visszafordult a tálalószekrényhez, és ahogy felnézett, meglátta az ablakon át, hogy Mr. Frewen és a gyerekek a ház felé tartanak. Már nem is jártak túl messze.

– Miss Angelica, itt vannak! – újságolta.

– Kik? – lepődött meg Angelica.

– Hát Mr. Frewen, Miss Frewen és a kis Henry Frewen – felelt magától értetődően a házvezetőnő.

– De ma nem kedd van? Hétfőn szoktak jönni a gyerekek – nézett még mindig értetlenül Angelica. Egy percig meglepetten bámult maga elé, aztán választ sem várva felugrott, és kapkodva próbált rendet rakni maga körül az asztalon. Majd hirtelen a hajához kapott, és a tincseit kezdte igazgatni. Végül végignézett magán, és kétségbeesett arcot vágott.

– Istenem, akkora rendetlenség van itt! Nem számítottam ilyen korán vendégekre! És a hajam is szörnyen fest, ráadásul egy kopottabb ruhámat vettem ma fel, mert a teaházban akartam dolgozni egész délelőtt – hadarta zavartan. – Joanne, rendben van a frizurám?

A lány mosolyogva nézett Maggie felé, aki szintén némán figyelte Angelica értelmetlen kapkodását. Majd próbált komolyan felelni:

– Ők nem is igazi vendégek, hiszen oly gyakran átjönnek. Különben sincs rendetlenség. Lehet, hogy ők is szívesen csatlakoznának a reggelihez, a ruhája pedig kifogástalan, mint mindig, Angelica néni. A haja is tökéletesen van fésülve. Ez cseppet sem okozhat gondot.

Angelica szúrós tekintettel nézett, majd zavartan ült le.

– Igen, igazad lehet. Elnézést, csak kicsit meglepődtem, de persze természetes, hogy jönnek, és biztosan szívesen ennének a kicsik is valamit. Nem is tudom, hirtelen mi ütött belém, csak teljesen máshol jártak a gondolataim a mai nappal kapcsolatban –Angelica az asztalt figyelte, és türelmetlenül babrált a terítőn, majd nagyot sóhajtott.

Ekkor kopogtak, mire a nagynéni felugrott, aztán mégis visszaült. Maggie az ajtóhoz csoszogott, hogy beengedje Frewenéket. Ahogy kinyitotta, a gyerekek köszönés nélkül, még kabátban, azonnal a konyha felé rohantak, majd megtorpantak, és kipirult arccal, szuszogva kérdezték:

– Maradt még a tegnapi csokis kekszből?

Ekkor lépett be Mr. Frewen is, aki épp rá akart szólni a kicsikre, hogy ez illetlenség, de Joanne megelőzte:

– Persze, itt van a süteményes dobozban. Játsszuk azt, hogy amíg én előveszem a kekszet, addig ti leveszitek a kabátotokat. Aki előbb felakasztja, az eggyel több kekszet kap.

A gyerekek mohón kezdték gombolni apró, dundi ujjaikkal a kabátjukat, és Henry már ujjongott is:

– Én, én, én nyertem!

Molly kissé csalódottan rakta le kabátját, de a sütemény láttán hamar elszállt a bánata. Ő is leült, és szó nélkül vetette rá magát a ropogós édességre. Eközben Mr. Frewen köszöntötte a hölgyeket, akik hellyel kínálták őt. A férfi leült, elfogadta a Maggie által elé rakott kávét, majd némi kínos csend után belekezdett mondandójába.

– Miss Hamilton, hallotta már, hogy jövő szombaton télbúcsúztató bált rendeznek? – kérdezte félszegen, s közben alig merte Angelicára emelni a szemét, nem tudván, hogyan fogadja majd kérdését. Kávéját kevergetve várta a választ.

– Még nem hallottam, de gondoltam, hogy lesz a közeljövőben bál, hiszen ilyentájt szokták megrendezni a szezonnyitót. Mrs. Norman még nem szólt róla. Gondoltam is, hogy Joanne biztosan szívesen elmenne, hogy megismerje az itt élő embereket, illetve a távolabbi szomszédainkat is. Vagyis csak én gondoltam, hogy szívesen elmenne, mert még nem beszéltünk róla. De ha már felhozta Mr. Frewen, mit szólsz hozzá, Joanne? – fordult a lány felé.

– Nem is tudom, hirtelen mit mondjak, Angelica néni. Nem vagyok biztos magamban, de persze még meggondolom… – felelte a lány tétován. – Nem voltam még túl sok bálban, ezért kicsit tartok tőle, valamint az is egy picit ijesztő számomra, hogy nem nagyon ismerek itt senkit – folytatta bizonytalanul, várva, hogy nagynénje mit felel. Eközben a gyerekek megették a kekszet és megitták a kakaót, amit Maggie eléjük rakott.

– Mehetünk játszani, papa? – kérdezte Molly.

– Hát persze, menj a bátyáddal, de vigyázzatok, ne forgassatok fel mindent, ne csináljatok túl nagy rendetlenséget! – intette Mr. Frewen.