Borító

A mű eredeti címe: The Fates Divide

Fordította: Kleinheincz Csilla

Copyright © 2018 by Veronica Roth

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2018

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-136-1

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

VERONICA ROTH
korábbi könyvei

A BEAVATOTT
A LÁZADÓ
A HŰSÉGES
NÉGYES
ÁRNYAK ÉS JELEK

Apámnak, Franknek, bátyámnak, Frankie-nek és nővéremnek, Candice-nek: még ha nem is ugyanazon a véren osztozunk, szerencsés vagyok, hogy egy család lehetünk.

PROLÓGUS EIJEH

– Miért félünk ennyire? – tesszük fel a kérdést magunknak.

– Azért jön, hogy megöljön – feleljük.

Egykor megrémített ez az érzés, hogy egyszerre két testben létezünk. A változás óta eltelt ciklusok alatt, amióta csak áramadományaink ebben a furcsa, új hatalomban olvadtak össze, hozzászoktunk. Tudjuk, hogyan színleljünk azt, hogy egy helyett két személyben öltünk testet – bár, amikor egyedül vagyunk, sokkal szívesebben adjuk át magunkat az igazságnak: két testben lakó egyetlen lélek vagyunk.

Nem Ureken vagyunk, mint legutóbb, amikor még ismertük a helyzetünket. Sodródunk az űrben, a feketeséget csak az áramfolyó görbülő pírja töri meg.

Két cellánk közül csak az egyiknek van ablaka. Keskeny a helyiség, mindössze egy vékony matrac és egy palack víz van benne. A másik cella egy kamra, amelyben fertőtlenítőszer orrfacsaró, maró szaga terjeng. Csak az ajtó szellőzőnyílásain át szűrődik be némi fény. Az ajtó zárva van, de nem állja el teljesen a folyosói világítás útját.

Egyszerre nyújtjuk ki karunkat – az egyik rövidebb és barnább, a másik hosszú és sápadt. Az előbbi könnyebbnek érződik, a másik ügyetlen és súlyos. Az egyik testből már távoztak a szerek, a másikból még nem.

Az egyik szív hevesen kalapál, a másik egyenletes ritmusban ver.

– Hogy megöljön minket – mondjuk önmagunknak. – Biztosak vagyunk benne?

– Olyan biztos, mint a sors. Holtan akar minket látni.

– A sors. – Itt van valami disszonancia. Mint ahogy az ember képes egyszerre szeretni és gyűlölni valamit, úgy szeretjük és gyűlöljük mi is a sorsot, hiszünk benne és mégsem. – Milyen szót is használt az anyánk… – Két anyánk van, két apánk, két lánytestvérünk. De csak egy öcsénk. – „Fogadd el a sorsod vagy tűrd, vagy…”

– „Szenvedd el a sorsot”, mondta anyánk – válaszoljuk. – „Mert minden más csak tévképzet.”

1

1. FEJEZET CYRA

Lazmet Noaveket, az apámat és Shotet korábbi zsarnok urát több mint tíz évszak óta hitték halottnak. A halálát követő első zarándoklaton temetést rendeztünk, és mivel nem volt test, a régi páncélját vetettük az űrbe.

A bátyám, Ryzek, aki ennek a szállítóhajónak a gyomrában van bebörtönözve, mégis azt mondta: Lazmet Noavek életben van.

Anyám néha „Laz”-nak szólította apámat. Senki más nem vetemedett volna erre, csakis Ylira Noavek. – Laz – szokta mondani –, engedd el. – Ő pedig engedelmeskedett, feltéve, hogy a felesége nem parancsolt rá túl gyakran. Tisztelte őt, még ha senki mást nem is, még a tulajdon barátait sem.

Amikor anyámmal volt, apámban volt valami gyengédség, másokkal viszont… hát.

A bátyám – aki puhányként kezdte életét, és csak később kérgesedett meg annyira, hogy megkínozza a saját húgát – Lazmettől tanulta, hogyan vágja ki egy ember szemét. És hogyan tárolja tartósítófolyadékban, hogy ne rohadjon el. Mielőtt teljesen felfogtam volna, mit jelentenek azok az üvegek a fegyverteremben, odajártam megbámulni őket, ahogy magasan a fejem felett csillogtak a halvány fényben. Zöld és barna és szürke íriszek lebegtek, mint az akvárium felszínén élelemért tolongó halak.

Apám soha nem a saját két kezével vágott ki darabokat másokból. Másnak sem parancsolt ilyet. Ő az áramadományával uralta áldozatai testét, hogy saját maguk tegyék meg.

A halál nem az egyetlen büntetés, amivel valakit sújtani lehet. Rémálmokkal is megbüntethető.

De fogalmam sem volt, hol kezdjem. Az apám halálával? A hullával, amely sosem került elő? Az akadékoskodó érzéssel, ami azt súgta, hogy Ryzek és én túlságosan kevés vonásban hasonlítunk, és ezért nem lehetünk rokonok?

Úgy tűnt, Akos sem akar beszélgetni. A kapitányi szék és a fal közé leterített egy pokrócot, amelyet valahol a hajón találhatott, és lefeküdtünk rá egymás mellé, kibámulva a semmibe. Áramárnyak – eleven, fájdalmas képességem bizonyítékai – tekeregtek fekete zsinórként karom körül, és az ujjaim hegyéig belesajdultam.

Nem féltem az ürességtől. Kicsinek éreztem magamat tőle. Pillantásra is alig érdemesnek, nemhogy még meg is bámuljanak. És ez vigaszt jelentett, mert oly sokszor aggódtam amiatt, hogy túl sok kárt okozok. Legalább akkor nem leszek több baj okozója, ha kicsi vagyok és magamba gubózom. Nem vágytam másra, csak ami karnyújtáson belül volt.

Akos mutatóujja a kisujjam köré kulcsolódott. Az árnyak eltűntek, amint az áramadománya semlegesítette az enyémet.

Igen, ami karnyújtáson belül van, az bőven elég nekem.

– Mondanál… valamit thuvhesiül? – kérdezte.

Felé fordítottam a fejemet. Még mindig fölfelé nézett, az ablakra, és ajkán halvány mosoly játszott. Szeplők pettyezték orrát és egyik szemhéját a szempillák tövében. Kezemet épp csak fölemelve a takaróról tétováztam egy sort – vágytam megérinteni, de egy pillanatig fürdőzni akartam a vágyban. Aztán ujjam hegyével követtem szemöldöke vonalát, és végigcirkáltam az arcán.

– Nem vagyok kalitkában tartott madár – mondtam. – Nem csiripelek parancsszóra.

– Kérés volt, nem parancs. Méghozzá alázatos kérés – felelte. – Esetleg kimondhatnád a teljes nevemet.

Nevettem. – A neved nagy része shotet, nem emlékszel?

– Igaz. – Szájával a kezem után kapott, és összecsattintotta a fogait. Meglepett nevetés gyöngyözött elő belőlem. – Amikor elkezdtél tanulni, mit volt a legnehezebb kimondani?

– A városaitok nevét, beletört a nyelvem – válaszoltam, miközben elengedte az egyik kezemet, hogy elkapja a másikat, és végül, míg a kis- és hüvelykujjamnál fogva tartott, csókot nyomott a tenyerembe, ahol a bőröm megkeményedett az árampengék markolatától. Különös, hogy egy ilyen egyszerű, szívből jövő dolog, ami egy ennyire kérges részemet érte, így el tudott árasztani érzésekkel és minden idegszálamat életre keltette.

Beletörődőn sóhajtottam.

– Jól van, kimondom őket. Hessa, Shissa, Osoc – soroltam. – Volt egy kancellár, aki Hessát Thuvhe szívének nevezte. Az ő családneve is Kereseth volt.

– Az egyetlen Kereseth kancellár a thuvhei történelem folyamán – tette hozzá Akos, és az arcához húzta a tenyerem. Felkönyököltem, hogy fölé hajolhassak, hajam előrehullott és keretbe zárta arcunkat. Az egyik oldalon hosszúra nőtt, bár a másikon már ezüst bőr borította a koponyámat. – Ezt én is tudom.

– Sokáig csak két sorskegyelt család élt Thuvhén – folytattam –, de az egy kivételt leszámítva a vezetés mindig a Benesiteknek jutott, már amikor a sors egyáltalán kancellárt választott. Ezt nem találod furcsának?

– Talán nem vagyunk jó vezetők.

– Talán a sors kegyes hozzád – véltem. – Talán a trón átok.

– A sors nem kegyes hozzám – mondta olyan szelíden, hogy elsőre nem is értettem, mire gondol. A sorsa – a Kereseth család harmadik gyermeke a Noavek család szolgálatában leli halálát – szerint elhagyja az otthonát a családomért, szolgál minket és meghal. Hogy is láthatná ezt bármi másnak, mint sorscsapásnak?

Megráztam a fejem. – Bocsáss meg, nem gondoltam…

– Cyra – szólt rám. Aztán elhallgatott, és összevonta szemöldökét. – Te most bocsánatot kértél?

– Ismerem a szavakat – vágtam vissza morcosan. – Nem vagyok teljesen faragatlan.

Nevetett.

– Attól még, hogy ismerem az essanderi szót a „szemét”-re, az nem fog helyesen hangozni a számból.

– Jól van, visszaszívom a bocsánatkérésemet. – Keményen megpöcköltem az orrát, és amikor még mindig nevetve hátrahőkölt, megkérdeztem: – Hogy mondják az essanderiek a szemetet?

Megmondta. Olyan volt, mint egy palindrom, ami előrefelé, aztán visszafelé elmondva is ugyanaz.

– Megtaláltam a gyenge pontodat – mondta. – Elég, ha olyan tudással kecsegtetlek, ami neked nincs, és rögtön elvonja a figyelmedet.

Elgondolkoztam ezen.

– Gondolom, nem baj, ha ismered egy gyenge pontomat… ha már egyszer neked olyan sok van, amit kihasználhatok.

Kérdőn felvonta szemöldökét, mire ujjaimmal rátámadtam, és bal könyöke alá böktem, a jobb oldalon meg a csípője fölé, aztán a jobb lába térdhajlatában húzódó ínba. Ezeket az érzékeny pontokat edzés közben térképeztem fel – ezeket nem védte eléggé, vagy a szokásosnál is jobban összegörnyedt, ha eltaláltam –, de most több gyengédséggel kötekedtem vele, mint amire képesnek tartottam magam, és ezúttal nem rándult össze, hanem kacagott.

A csípőmnél fogva magára húzott. Néhány ujja a nadrágom korca alá siklott, és a feltámadó sajgás nem volt ugyan ismerős, de nem bántam. Megtámaszkodtam a takarón Akos fejének két oldalán, és lassan leereszkedtem, hogy megcsókoljam.

Még csak néhányszor csókolóztunk, és mivel rajta kívül senkivel nem csináltam, minden alkalom még mindig felfedezésszámba ment. Ezúttal a fogsor peremére találtam rá és egy nyelv hegyére; egy térdeim közé sikló térdre, és egy kéz súlyára a tarkómon, mely közelebb, tovább, gyorsabb tempóra ösztökélt. Levegőt sem vettem, sajnáltam rá az időt, ezért hamarosan belelihegtem a nyakába, amitől megint elnevette magát.

– Ezt jó jelnek veszem – mondta.

– El ne bízd magad, Kereseth.

De én sem bírtam megállni mosolygás nélkül. Lazmet – és a származásommal kapcsolatos kérdések – most nem tűntek olyan sürgetőnek. Itt biztonságban voltam a semmi közepén lebegő hajóban, Akos Keresethszel.

Aztán egy sikoly a hajó mélyéből. Akos nővére, Cisi hangjára emlékeztetett.

2. FEJEZET CISI

Tudom, milyen végignézni, ahogy az ember családja meghal. Végtére is Cisi Kereseth vagyok.

Végignéztem, ahogy az apám elvérzik a nappalink padlóján. Végignéztem, ahogy Eijeh-t és Akost shotet katonák hurcolják el. Végignéztem, ahogy az anyám kifakul, mint egy napon hagyott szövet. Nem sok maradt, amit ne tudnék a veszteségről. Csak kifejezni nem tudom úgy, mint mások. Az áramadományom szorosan lezárja az érzelmeimet.

Ezért kicsit irigykedem, amiért Isae Benesit, Thuvhe sorskegyelt kancellárja és a barátnőm, képes gyászolni. Kimerítik az érzelmek, aztán egymáshoz érő vállal álomba zuhanunk a shotet renegát hajó konyhájában.

Amikor felébredek, fáj a hátam attól, hogy olyan sokáig támaszkodtam görnyedten a falnak. Fölkelek, jobbra-balra hajladozom, és szemügyre veszem a barátnőmet.

Isae rossz bőrben van, ami, gondolom, érthető, hiszen az ikertestvére, Ori tegnap halt meg egy vérére szomjazó, kántáló shotetekkel teli arénában.

Érzésre sincsen rendben, az őt körülvevő szövedék ragacsos, mint az ember foga, ha már régen mosta. Tekintete ide-oda cikázik a helyiségben, végigtáncol az arcomon és a testemen, de nem olyan módon, hogy pirulásra késztessen. Megpróbálom lecsillapítani az áramadományommal, a simaság érzetét küldöm felé, mintha selyemfonalat göngyölnék le egy gombolyagról. Nem látom, hogy bármi haszna volna.

Az áramadományom furcsa dolog. Azt nem tudhatom, hogyan érez igazából, de érzem, mintha szövedék lepné el a levegőt. Az érzéseit sem tudom befolyásolni, de sugallhatok neki dolgokat. Néha több próbálkozásra van szükség vagy új megközelítésre. Ezért selyem helyett, aminek semmi hatása nem volt, nehéz, hullámzó vízzel próbálkozom.

Kudarc. Túlságosan feszült. Néha, amikor egy ember érzelmei túl intenzívek, nehezen tudok csak hatni rá.

– Cisi, meg lehet bíznom benned?

Fura szó thuvhesiül a lehet. Egy szóba gyúrva a lehet, a kell és a muszáj, és csak a szövegkörnyezetből deríthető ki a valódi jelentése. Néha félreértésekhez vezet, talán ezért is mondják a külvilágiak a nyelvünkre, hogy „sikamlós”. Meg azért, mert a külvilágiak lusták.

Így hát amikor Isae Benesit az anyanyelvemen kérdezi, meg lehet-e bízni bennem, nem igazán tudom, hogyan érti. De akárhogyan is, csak egy válasz létezik.

– Hát persze.

– Komolyan beszélek, Cisi – mondja azon a mély hangján, amit ilyenkor használ. Szeretem ezt a hangot, ahogyan a fejemben vibrál. – Meg kell tennem valamit, és szeretném, ha velem jönnél, de félek, hogy te nem…

– Isae – vágok közbe. – Itt vagyok melletted, akármire is van szükséged. – Gyengéden megérintem a vállát. – Rendben?

Bólint.

Kivezet a konyhából, igyekszem nem rálépni egyik késre sem. Miután bezárkózott ide, kirántotta az összes fiókot, és mindent összetört, ami a keze ügyébe került. A padlót szövetcafatok, üvegszilánkok, repedt műanyagok és összegöngyölt gézek borítják. Nincs mit a szemére hánynom.

Az áramadományom megakadályozza, hogy olyasmit tegyek vagy mondjak, amiről tudom, hogy kényelmetlenséget okozna másoknak. Vagyis, miután az apám meghalt, csak magányomban sírhattam. Hónapokig szinte semmit nem bírtam mondani az anyámnak. Ezért, ha képes lettem volna tönkretenni a konyhát úgy, mint Isae, megtettem volna.

Némán követem. Elmegyünk Ori teste mellett. Egy lepedővel terítették le, takarosan betűrve kétoldalt, így csak a válla lejtése, az orra és az álla dudora látszik. Csak a jelzése annak, ki volt. Isae itt megáll, élesen beszívja a levegőt. Most még szemcsésebb érzést kelt, mint korábban: mintha homokszemek karistolnák a bőrömet. Tudom, hogy nem bírom lecsillapítani, de túlságosan aggódom érte, hogy meg se próbáljam.

Fuvallatnyi tollfűbóbitákat és kemény, simára csiszolt fát küldök felé. Meleg olajat és legömbölyített fémet. Semmi nem működik. Frusztrált vagyok és haragszom rá. Miért nem tudok tenni semmit, amivel segíthetnék neki?

Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy segítséget kérhetnék. Akos és Cyra a navigációs fedélzeten van, a közelben. Anya valahol lent. Még Akos és Cyra renegát barátja, Teka is itt fekszik a padüléseken, mögötte szétterül fehéresszőke haja. De képtelen vagyok odakiáltani nekik. Először is, nem megy – nem zaklathatok fel senkit tudatosan, hála az adomány-átkomnak –, másfelől viszont az ösztönöm azt súgja, jobb, ha elnyerem Isae bizalmát.

Isae levezet minket az alsó fedélzetre, ahol két raktárkamra és egy fürdőszoba található. Az újrahasznosított víz fröcsköléséből tudom, hogy anyám a fürdőben van. Az egyik kamrában – amelyiknek van ablaka, erről gondoskodtam – a másik testvérem, Eijeh van. Fájt viszontlátnom ilyen sok idővel az elrablása után; nagyon kicsinek tűnt Ryzek Noavek sápadt oszloptermete mellett. Az ember azt hinné, ahogy az emberek idősödnek, egyre erősebbek, kövérebbek lesznek. Nem így Eijeh.

A másik raktárkamrába – ahol rendesen a takarítóeszközöket tárolják – Ryzek Noavek van bezárva. Már attól remegni kezdek, hogy tudom, közelemben a férfi, aki kiadta a parancsot a fivéreim elrablására és az apám megölésére. Isae megáll a két ajtó között, és ekkor rádöbbenek, hogy be fog menni az egyik szobába. Nem akarom, hogy Eijeh-éba menjen.

Tudom, hogy gyakorlatilag ő ölte meg Orit. Vagyis ő fogta a kést. De ismerem a bátyámat. Egy légynek sem tudna ártani, nemhogy a legjobb gyerekkori barátnőjének. Kell, hogy legyen más magyarázat arra, ami történt. Biztosan Ryzek a hibás.

– Isae – szólalok meg. – Mit…

Három ujját az ajkához érinti, csöndre int.

Pont a két kamra között áll. Az őt körülvevő enyhe zizegésből ítélve valamit épp eldönt. Elővesz egy kulcsot a zsebéből – bizonyára Tekától emelte el, amikor kiment, hogy ellenőrizze, tényleg a Nagygyűlés Központja felé tartunk-e –, és Ryzek cellájának zárjába illeszti. A keze után nyúlok.

– Veszélyes – figyelmeztetem.

– Elbánok vele – feleli. Aztán a tekintete ellágyul. – Nem fogom hagyni, hogy bántson téged, megígérem.

Elengedem. Egy részem éhezik arra, hogy lássa Ryzeket, végre találkozzon a szörnyeteggel.

Isae kinyitja az ajtót. Ryzek a hátsó falnak dőlve ül, inge ujját feltűrve, kinyújtott lábbal. Lábujjai hosszúak és soványak, bokája karcsú. Pislogva meredek rá. A szadista diktátorok lába tűnhet sebezhetőnek?

Ha Isae érez is félelmet, nem mutatja ki. Kezét összekulcsolja maga előtt, fejét felszegi.

– Hűha – mondja Ryzek, és végigfuttatja nyelve hegyét fogsorán. – Az ikrek közti hasonlóság mindig megdöbbent. Kiköpött úgy nézel ki, mint Orieve Benesit. Persze a hegeket leszámítva. Milyen régiek?

– Két évszakosak – válaszol Isae mereven.

Beszél hozzá. Beszél Ryzek Noavekkel, az esküdt ellenségemmel, az ikerhúga elrablójával, akinek karját kívül gyilokjelek hosszú tetoválásai borítják.

– Akkor még halványodni fognak – mondja a férfi. – Kár. Bájos formát adnak ki.

– Igen, igazi mestermű vagyok – jegyzi meg Isae. – A művész pedig egy shotet húskukac volt, amelyik épp abbahagyta a turkálást a szemétdombon.

Rámeredek. Még soha nem hallottam ilyen gyűlölettel beszélni a shotetekről. Ez nem vall rá.

Az emberek „húskukacnak” nevezik a shoteteket, amikor a legszörnyűbb sértést keresik. A húskukacok szürke, vonagló lények, amelyek belülről rágják szét az élőket. Paraziták, amelyeket majdnem kiirtott már az othyri gyógyászat.

– Á. – Ryzek szélesebben mosolyog, arcán gödröcske jelenik meg. Valami van ebben a gesztusban, ami életre kelt egy emléket. Talán valami, amin Cyrával osztozik, bár első pillantásra nem hasonlítanak cseppet sem. – Tehát ez az ellenszenv, amivel a népem iránt viseltetsz, nem egyszerűen a véredben van.

– Nem. – Isae leguggol, és a térdére könyököl. Kecsesnek, kimértnek látszik, de aggódom érte. Magas és karcsú, közel sem olyan erős, mint Ryzek, aki minden vékonysága ellenére nagydarab. Elég egy rossz mozdulat, és máris rá tudja vetni magát, akkor pedig mit tehetnék, hogy megállítsam? Sikítsak?

– Gondolom, te sokat tudsz a hegekről – biccent Isae a férfi karja felé. – A húgom életét is megjelölöd majd?

Ryzek alkarjának belső, puhább, sápadtabb oldalán nincsenek hegek – a külső felén kezdődnek és haladnak feljebb sorról sorra. Nem csak egy sor húzódik ott.

– Miért, csak nem hoztál nekem kést és tintát?

Isae összepréseli ajkát. Az egy pillanattal korábbi dörzspapír-érzést törött kő recés pereme váltja fel. Ösztönösen az ajtónak vetem a hátamat, és megkeresem magam mögött a kilincset.

– Máskor is a sajátodnak követeled azokat a gyilkosságokat, amiket nem te követsz el? – kérdezte Isae. – Mert tudtommal nem te voltál ott az emelvényen a késsel.

Ryzek szeme megcsillan.

– Kíváncsi vagyok, öltél-e már egyáltalán vagy az összes munkát másokkal végeztetted el? – Isae félrebillenti a fejét. – Másokkal, akiknek, veled ellentétben, volt vér a pucájukban.

Ez shotet sértés. Egy thuvhesi észre sem venné, hogy sértőt mondott. Ryzek azonban elérti, és tekintete Isae szemébe fúródik.

– Kereseth kisasszony – mondja fel sem pillantva rám. – Nagyon hasonlítasz az idősebbik öcsédre. – Ekkor méricskélőn felém villan a tekintete. – Nem vagy kíváncsi, mi lett belőle?

Szeretnék hűvösen válaszolni, mintha Ryzek semmit nem jelentene nekem. Szeretném erővel viszonozni a pillantását. Ezernyi bosszú képe támad fel bennem, mint a csendvirágok a Virágzás idején.

Szóra nyitom a szám, de semmit nem bírok kipréselni.

Jól van, gondolom, és gyöngyözve szabadjára engedem áramadományomat, mintha csak tapsolnék. Már rég rájöttem, hogy nem mindenki képes úgy uralni az áramadományát, mint én. Már csak azt kívánom, bárcsak azt a részemet is irányítani tudnám, amelyik visszatart attól, hogy kimondjam, amit akarok.

Látom, hogyan lazul el, amikor az adományom elkapja. Isaera nincs hatással – legalábbis, ahogy látom –, de az ő nyelvét talán megoldja. Akármit tervez Isae, úgy tűnik, szüksége van arra, hogy előbb Ryzek beszéljen.

– Apám, a nagy Lazmet Noavek megtanította, hogy az emberek is olyanok lehetnek, mint a pengék, ha megtanulod forgatni őket, de a legjobb fegyvered te magad vagy – mondja Ryzek. – Ezt jól a szívembe véstem. Némelyik halált, amire parancsot adtam, mások osztották ki, kancellár, de nyugodj meg, azok a halálok is az enyémek.

Előregörnyed, két kezét térdei közé rejti. Ő és Isae egészen közel vannak egymáshoz.

– A karomra vésem a húgod életét – jelenti ki. – Szép trófea lesz a gyűjteményembe.

Ori. Emlékszem, milyen teát ivott reggel (harvakérget, ami energizál és segíti a tiszta gondolkodást) és mennyire utálta, hogy csorba az elülső foga. Aztán hallom a shotetek kántálását: haljon meg, haljon meg, haljon meg!

– Ez rávilágít egyre s másra – bólint Isae.

Kezét nyújtja Ryzeknek. A férfi furcsálló pillantást vet rá, és nem csoda – miféle ember akar kezet rázni azzal, aki az imént vallotta be, hogy parancsba adta a húga meggyilkolását? És még büszke is rá?

– Különös vagy – hüledezik. – Nem nagyon szerethetted a nővéredet, ha most jobbot nyújtasz nekem.

Látom, hogy Isae másik, ökölbe szorított kezén megfeszül a bőr. Szétnyitja ujjait, és a csizmája felé nyúl.

Ryzek megfogja a felajánlott kezet, aztán tágra nyílt szemmel megdermed.

– Épp ellenkezőleg, mindenkinél jobban szerettem – mondja Isae. Erősen megszorítja Ryzek kezét, körmei belevájnak a bőrébe. És közben bal keze tovább mozdul a csizmája felé.

Túlságosan döbbent vagyok, hogy időben közbeléphessek. Bal kezével előhúz egy kést a csizmájából, ahol a lábszárára volt szíjazva. A jobbal pedig előrerántja Ryzeket. Kés és férfi találkoznak, Isae beljebb nyomja a pengét, és a hörgő nyögés visszarepít a nappalimba, a kamaszkoromba – a vérhez, amit zokogva mostam fel a padlóról.

Ryzek vérezve előrebukik.

A kilincsre csapok, és kibotladozom a folyosóra. Jajgatva sírok, a falakat verem; nem, nem teszem, az áramadományom nem hagyja.

Végül egyetlen, erőtlen sikolyt engedélyez nekem.

3. FEJEZET CYRA

Cisi Kereseth sikolya felé rohantam, Akosszal a nyomomban, és még a létrafokokkal sem vesztegettem az időmet, amelyek az alsó fedélzetre vezettek – csak leugrottam. Egyenesen Ryzek cellája felé vettem az irányt, tudtam, hogy bármiféle sikoltozásnak csak ő lehet a kiváltója ezen a hajón. Megláttam a folyosó falának támaszkodó Cisit, vele szemben nyitva volt a raktárhelyiség ajtaja. Mögötte Teka pottyant le a hajó másik végéből, őt is ugyanez a hang hívta ide. Isae Benesit Ryzek cellájában állt, és alatta karok és lábak összevisszaságában a bátyám terült el.

Gondolom, van ebben valami költőiség, hogy Akos éppúgy végignézte, ahogy az apja élete a padlóra folyik, ahogyan most én néztem, hogyan vérzik el a bátyám.

Sokkal tovább tartott meghalnia, mint vártam. Ez szándékos lehetett; Isae Benesit mindvégig fölötte állt, véres késsel a markában, kifejezéstelen, de éber tekintettel. El akarta nyújtani ezt a pillanatot, a diadal pillanatát a húga gyilkosa fölött.

Vagyis az egyik gyilkosa fölött, mert Eijeh, aki valójában a fegyvert fogta, a másik kamrában volt.

Ryzek tekintete rátalált az enyémre, és mintha csak megérintett volna, egy emlékbe horgonyzott le. Nem egy olyanba, amit elvett tőlem, hanem egy olyanba, amelyet magam elől is majdnem elrejtettem.

A fegyverterem mögötti járatban voltam, a lambéria résére tapasztott szemmel. Azért mentem oda, hogy kikémleljem apám találkozását egy előkelő shotet üzletemberből lett nyomorbáróval, mert amikor unatkoztam és kíváncsi voltam a házban folyó történésekre, gyakran kilestem apám megbeszéléseit. Ez a találkozó azonban balul sült el; ilyennek korábban még nem voltam tanúja. Apám kinyújtotta kezét, és két ujját feltartotta, mint egy áldást osztó zoldi aszkéta, mire az üzletember rángatózó mozdulatokkal előhúzta kését, mintha küzdene a saját izmai fölötti uralomért.

Belső szemzugához emelte a kést.

– Cyra! – szisszent mögöttem egy hang, mire vigyázzba vágtam magam. Egy fiatal Ryzek térdelt le mellettem. Kezébe vette az arcomat. Addig észre sem vettem, hogy sírok. Ahogy a másik szobában kezdetét vette az üvöltés, a fülemre szorította a tenyerét, és a mellkasához húzta a fejemet.

Először küzdöttem, de túl erős volt. Csak a saját szívem dobogását hallottam.

Végül elhúzódott, letörölte arcomról a könnyeket, és azt mondta: – Mit szokott mondani anya? Akik a fájdalmat keresik…

– Mindig megtalálják – fejeztem be a mondatot.

Teka megragadta a vállamat, és megrázott, a nevemet mondogatta. Zavartan néztem rá.

– Mi az? – kérdeztem.

– Az áramárnyékaid… – Megrázta a fejét. – Mindegy.

Tudtam, mire gondol. Az áramadományom bizonyára megkergült és fekete ágbogakkal borított be. Az áramárnyékok megváltoztak, amióta Ryzek megpróbált Akos megkínzására felhasználni az amfiteátrum alatti cellasoron. Most a bőröm felszínére emelkedtek ahelyett, hogy sötét erekként meghúzódtak volna a mélyben. De így is fájdalmat okoztak, és tudtam, hogy ez a roham a rosszabb fajtába tartozik – a látásom elhomályosult, és tenyeremben megláttam körmeim lenyomatát.

Akos a bátyám vérében térdelt, ujjai Ryzek nyakának oldalát tapogatták. Néztem, ahogy lehanyatlik a keze és combjaira támaszkodva összegörnyed.

– Vége – mondta Akos rekedten, mintha torkát nyálka lepte volna el. – Azok után, amiket Cyra tett, hogy segítsen nekem… mindazok után…

– Nem fogok bocsánatot kérni – jelentette ki Isae, és végre elfordította pillantását Ryzekről. Végignézett az arcunkon: Akoson, aki vértócsában térdelt; Tekán, aki elkerekedett szemmel állt mellettem; rajtam, akinek karjain fekete csíkok futottak végig; Cisin, aki gyomrára tapasztott kézzel állt a fal közelében. A levegő bűzlött a hányástól.

– Megölte a testvéremet – mondta Isae. – Zsarnok volt, emberkínzó és gyilkos. Nem fogok bocsánatot kérni.

– Nem róla van szó. Gondolod, én nem akartam holtan látni? – Akos nehézkesen feltápászkodott. Vér itatta át nadrágját a térdétől a bokájáig. – Persze, hogy azt akartam! Többet vett el tőlem, mint tőled! – Olyan közel állt Isaehez, hogy megfordult a fejemben, netán megüti, de csak ideges mozdulatot tett a kezével. – Azt akartam, hogy előbb helyrehozza, amit tett, azt akartam, hogy javítsa meg Eijeh-t, én…

Látszott rajta, hogy hirtelen összeomlik. Ryzek a bátyám volt, de Akos gyászolt. Kitartott, gondosan megtervezte a bátyja megmentésének minden részletét, csak hogy újra meg újra elállják az útját a nála hatalmasabbak. Most pedig végre sikerült kijuttatnia a bátyját Shotetből, mégsem mentette meg, és a sok tervezés, küzdelem, próbálkozás… mind kárba veszett.

Akos a legközelebbi falnak tántorodott, hogy megtámassza magát, behunyta a szemét, és elfojtott egy nyögést.

Végre sikerült felrezzennem a transzból.

– Menj fel – szóltam oda Isaenek. – Vidd magaddal Cisit is.

Egy pillanatra látszott rajta, hogy ellenkezne, de aztán egyszerűen elejtette a gyilkos fegyvert – egy egyszerű konyhakést –, és Cisihez lépett.

– Teka – szóltam. – Felkísérnéd Akost?

– Jól… – kezdte Teka, aztán elhallgatott. – Rendben.

Isae és Cisi, Teka és Akos ott hagytak egyedül a bátyám testével. Egy felmosó és egy flakon fertőtlenítő szomszédságában halt meg. Milyen praktikus, gondoltam, és elfojtottam egy nevetést. Legalábbis megpróbáltam, de nem maradt bennem. Pillanatokon belül elgyengült a térdem a nevetéstől, és a hajamba túrtam, hogy kitapogassam a fejem most már ezüstbőrrel borított felét, hogy ezzel emlékeztessem magam, hogyan vagdosott meg és fel a tömeg szórakoztatására, hogyan plántálta belém a darabkáit, mintha csak ugar lennék, amelyet bevethet fájdalommal. Egész testemen viseltem a Ryzek Noavektől kapott sebhelyeket.

Most pedig végre megszabadultam tőle.

Amikor lecsillapodtam, nekiláttam, hogy feltakarítsam a mocskot, amit Isae Benesit maga mögött hagyott.

Ryzek hullája nem rémített meg, és a vér sem. A lábánál fogva a folyosóra vonszoltam, és ahogy nekifeszültem és húztam, izzadság csorgott le a tarkómon. Halálában is éppolyan nehéz volt, mint életében lehetett, hiába volt szinte csontsovány. Amikor előkerült Akos orákulum anyja, Sifa, egy szót sem szóltam hozzá, csak néztem, ahogy lepedőt gyűr Ryzek alá, hogy belecsavarhassuk. A raktárból tűt és cérnát ásott elő, és segített bevarrni a hevenyészett szemfedelet.

A shotet temetéseken, ha szárazföldön került rájuk sor, tűz égett, miként sokszínű naprendszerünk legtöbb kultúrájában. De különleges megtiszteltetés volt az űrben, zarándoklat alatt meghalni. Ilyenkor a fejet kivéve teljesen betakartuk a testet, hogy az elhunyt szerettei láthassák és elfogadhassák a halálát. Amikor Sifa visszahajtotta a lepedőt Ryzek arcáról, tudtam, hogy legalább a szokásainkat tanulmányozta.

– Nagyon sok lehetőséget látok a dolgok alakulására – szólalt meg végül Sifa, és alkarjával megtörölte homlokát, hogy felfogja az izzadságot. – Ezt nem tartottam valószínűnek, különben figyelmeztettelek volna.

– Nem, nem tette volna – húztam ki magam. – Maga csak akkor avatkozik közbe, amikor az a saját érdekeit szolgálja. Az én kényelmem és könnyebbségem nem számít magának.

– Cyra…

– Nem érdekel – förmedtem rá. – Gyűlöltem. Csak… ne tegyen úgy, mintha fontos lennék a maga számára.

– Nem színlelek – bizonygatta.

Arra gondoltam, hogy biztosan látni fogom benne Akost. És a gesztusaiban talán ott is volt. Mozgékony szemöldök és fürge, határozott kéz. De az arca, a világosbarna bőr, a visszafogott testtartás nem hasonlított a fiáéra.

Nem tudtam, hogyan ítélhetném meg az őszinteségét, ezért nem is fáradtam vele.

– Segítsen a szemetescsőhöz vinni – kértem.

Megragadtam a test nehezebbik végét, a fejet és a vállakat, Sifa pedig a lábakat emelte. Szerencse, hogy a szemétkidobó csak néhány lépésre volt: egy újabb váratlan, praktikus segítség. Szakaszosan, lépésenként vittük oda. Ryzek feje ide-oda nyeklett, szeme vakon meredt a világba, de semmit nem tudtam tenni ez ellen. Lefektettem a cső mellé, megnyomtam a gombot, hogy kinyissam az első ajtósort derékmagasságban. Szerencse, hogy Ryzek olyan ösztövér volt, különben a válla nem fért volna be. Sifa és én begyömöszöltük a rövid alagútba, és behajlítottuk a lábát, hogy a belső ajtók bezárulhassanak. Miután becsukódtak, megint megnyomtam a gombot, hogy kinyissam a külső zsilipeket és előreküldjem a csőben lévő tálcát, mely a testét az űrbe veti.

– Ismerem az imádságot, ha szeretnéd, hogy elmondjam – ajánlotta fel Sifa.

Megráztam a fejem.

– Az anyám temetésén elmondták azt az imát – ellenkeztem. – Ne.

– Akkor mondjunk csak annyit, hogy elszenvedte a sorsát – erősködött Sifa. – Elbukott a Benesit család ellen. Nem kell többé félnie tőle.

Ez elég kedves volt nekem.

– Megyek, rendbe teszem magam – mondtam. A tenyeremen száradni kezdett a vér, és viszketett a bőröm.

– Mielőtt elmész – szólalt meg Sifa –, figyelmeztetnem kell téged. Nem Ryzek volt az egyetlen, akit a kancellár a nővére haláláért hibáztatott. Ami azt illeti, valószínűleg azért kezdte vele, hogy későbbre tartogassa a fontosabb bosszút. És ott sem fog megállni. Eleget láttam belőle ahhoz, hogy kiismerjem, és a természetének nem része a megbocsátás.

Egy darabig csak bámultam rá, aztán leesett. Eijeh-ról beszélt, aki még mindig a másik raktárkamrába volt zárva, de nemcsak Eijeh-ról, hanem rólunk, többiekről is, akik Isae szerint mind cinkosok voltunk Orieve halálában.

– Van egy mentőkabin – folytatta Sifa. – Beletehetjük Isaet, és majd valaki a Nagygyűlésről begyűjti.

– Mondja meg Akosnak, hogy kábítsa el – feleltem. – Most nem igazán érzem magam harcra késznek.

4. FEJEZET AKOS

Akos átgázolt a konyha padlóját borító evőeszközökön. Már melegítette a vizet, és a fiolában lévő nyugtató csak arra várt, hogy a teába öntse, csupán némi szárított gyógynövényt kellett még a szűrőbe tennie. A hajó megdöccent, amitől rálépett egy villára és laposra taposta az ágait.

Átkozta a saját ostoba elméjét, amely folyamatosan azt susogta, hogy Eijeh számára van még remény. Olyan sokan vannak még a galaxisban, olyan sokféle adománnyal. Valaki tudja majd, hogyan hozza helyre. Az igazat megvallva, Akos torkig volt már a reménykedéssel. Azóta csimpaszkodott a reménybe, hogy először Shotetbe került, most pedig kész volt elengedni és hagyni, hadd sodorja a sors oda, ahová vinni akarja. A halálba, a Noavekekhez, Shotetbe.

Az apjának csak annyit ígért, hogy hazajuttatja Eijeh-t. Talán ez – hogy az űrben lebegtek – volt a legtöbb, amit tehetett. Talán ennek elégnek kell lennie.

De…

– Kuss – szólt rá saját magára, és a hajókonyha szekrényéből kivett növényeket a szűrőbe szórta. Nem voltak jégvirágok, de eleget tanult a shotet növényekről, hogy képes legyen egyszerű nyugtató keveréket összeállítani. Most azonban nem volt benne semmi művészet. Csak gépiesen végezte a munkát, garokgyökér-darabkákat forgatott porrá őrölt fenzuhéjakba, és az íz kedvéért egy kis nektárt préselt rá. Még csak azt sem tudta, hogyan nevezze a nektárt alkotó növényeket – a kis, törékeny virágokat „pépvirág”-ként kezdte emlegetni a Voa melletti kiképzőtáborban, mert nagyon könnyen széthullottak, de sosem tudta meg, valójában mi a nevük. Édesek voltak; úgy tűnt, mindössze ez a hasznuk.

Amikor a víz felforrt, átszűrte a szűrőn. A keletkező kivonat zavaros barna volt, könnyen elveszett benne a nyugtatószer sárgája. Az anyja azt mondta, kábítsa el Isaet, ő pedig még csak meg sem kérdezte, miért. Nem érdekelte, csak az, hogy a lány eltűnjön a szeme elől. Nem bírt szabadulni az emléktől, ahogy Isae csak állt ott, és úgy nézte, ahogy Ryzek Noavek vére kilövell, mintha egy műsorszám volna. Isae Benesit arca talán Orié volt, de szemernyit sem hasonlított rá. Nem bírta elképzelni Oriról, hogy csak álljon és végignézze valaki halálát, mindegy, mennyire gyűlölte.

Miután a kivonatot felfőzte és elkeverte a szerrel, Cisihez vitte, aki magányosan üldögélt a konyha előtti padon.

– Rám vársz?

– Aha – felelte a nővére. – Anya mondta.

– Jó – mondta Akos. – Elvinnéd ezt Isaenek? Csak hogy kicsit lenyugodjon.

Cisi felvonta a szemöldökét.

– Ne igyál belőle – tette hozzá az öccse.

Cisi kinyújtotta a kezét, de ahelyett, hogy elvette volna a bögrét, megfogta Akos csuklóját. Tekintete megváltozott – kiélesedett, mint mindig, amikor az öccse áramadománya elnyomta az övét.

– Mi maradt Eijeh-ból? – kérdezte.

Akos teste megfeszült. Nem akart arra gondolni, mi maradt Eijeh-ból.

– Valaki, aki Ryzek Noaveket szolgálta – mondta maróan. – Aki gyűlölt engem, apát és valószínűleg téged meg anyát is.

– Ez hogy lehetséges? – Cisi a homlokát ráncolta. – Nem gyűlölhet minket csak azért, mert valaki másmilyen emlékeket tett a fejébe.

– Gondolod, hogy én tudom? – mordult fel Akos.

– Akkor talán…

– Lefogott, amíg valaki megkínozott engem. – Akos a nővére kezébe nyomta a bögrét.

A forró tea a kezükre löttyent. Cisi hátrahőkölt, és nadrágjába törölte ujjait.

– Leforráztalak? – biccentett öccse a keze felé.

– Nem – felelte Cisi. Arcára visszatért az áramadománya által keltett lágyság. Akos nem kért semmilyen gyengédségből, ezért inkább elfordult.

– Ettől nem lesz baja, ugye? – kocogtatta meg körmével a bögrét Cisi. Tink tink tink.

– Nem – válaszolta. – Ez arra való, hogy ne kelljen bántani.

– Akkor odaadom neki – mondta Cisi.

Akos hümmögött. A zsákjában volt még nyugtató, talán neki is be kellene vennie. Még sosem érezte magát ennyire elnyűttnek – mint egy félig elkészült szőttes, melynek szálai között átszűrődik a fény. Könnyebb volna egyszerűen csak aludni.

Ám ahelyett, hogy ájulásba nyugtatózta volna magát, csak egy szárított csendvirágszirmot vett elő a zsebéből, és szája belső nyálkahártyájára tapasztotta. Nem üti ki, de kicsit eltompítja. Jobb a semminél.

Egy órával később, amikor Cisi visszajött, Akos még a csendvirág kábulatában lebegett.

– Kész – jelentette a nővére. – Nincs magánál.

– Jól van – bólintott Akos. – Akkor tegyük be a mentőkabinba.

– Vele megyek – jelentette ki Cisi. – Ha anyának igaza van, és háború közeleg…

– Anyának igaza van.

– Ja – hagyta rá Cisi. – Ebben az esetben, aki Isae ellen van, az egyúttal Thuvhe ellensége is. Úgyhogy maradok a kancellárom mellett.

Akos bólintott.

– Felteszem, te nem jössz.

– A sors árulónak jelölt ki, nem emlékszel? – kérdezte Akos.

– Akos. – Cisi leguggolt elé. A fiú korábban leült a kemény és hideg, fertőtlenítőszagú padra. A lány a térdére tette a kezét. Hevenyészve összefogta haját, de több tincse kiszabadult és az arcába lógott. Akos nővére csinos volt, arcának hűs, barna színe trellai kerámiára emlékeztette. Hasonlított Cyra, Eijeh és Jorek bőrére. Ismerős volt.

– Nem kell semmit sem tenned, amit nem akarsz, csak mert anya sorshűnek nevelt minket, hogy engedelmeskedjünk az orákulumoknak meg minden – mondta Cisi. – Thuvhesi vagy. Velem kellene jönnöd. Hagyd meg másoknak a háborújukat, mi pedig hazamegyünk, és kivárjuk a végét. Itt senkinek nincs ránk szüksége.

A fiú elgondolkozott ezen. Ugyanúgy tépelődött, mint máskor, és nem csak a sorsa miatt. Amikor a csendvirág köde eloszlik, emlékezni fog majd arra, milyen kellemes érzés volt korábban Cyrával nevetgélni és milyen meleg volt a lány hozzásimuló teste. És az is eszébe jut majd, hogy hiába akar megint a saját házában lenni, felmenni a nyikorgó lépcsőn, parázsköveket felszítani az udvarban és lisztet szórni a levegőbe kenyérdagasztás közben, a valódi világban kell élnie. A valódi világban pedig Eijeh tönkrement, ő maga shotetül beszélt, és a sorsa még mindig a sorsa volt.

– Elszenvedem a sorsot – jelentette ki. – Mert minden más tévképzet.

Cisi sóhajtott.

– Féltem, hogy ezt mondod majd. Néha jó tévképzeteket dédelgetni.

– Vigyázz magadra, rendben? – fogta meg Akos a nővére kezét. – Remélem, tudod, hogy nem akarlak megint elhagyni. Ez az utolsó dolog, amit akarok.

– Tudom. – Cisi megszorította az öccse hüvelykujját. – De még reménykedem. Egy napon hazajössz, Eijeh jobban lesz, anya pedig felhagy ezzel az orákulum baromsággal, és talán akkor megint össze tudunk tákolni valamilyen életet.

– Ja. – Próbált mosolyogni a nővére kedvéért. Félig-meddig talán sikerült is.

Cisi segített neki elhelyezni Isaet a mentőkabinban, Teka pedig elmagyarázta, hogyan küldjön vészjelzést, hogy a Nagygyűlés „félkegyelműi” felvehessék a kabint. Aztán Cisi búcsúzóul megpuszilta az anyját és szorosan átölelte Akos derekát, míg melege teljesen át nem járta öccse testét.

– Olyan szörnyen magas vagy – suttogta, ahogy elhúzódott. – Ki mondta, hogy ennyivel magasabbra nőhetsz nálam?

– Csak azért csináltam, hogy téged bosszantsalak – vigyorgott rá az öccse.

Azután Cisi beszállt a kabinba, és becsukta az ajtókat. Akos nem tudta, mikor fogja viszontlátni.

Teka felment a navigációs fedélzetre a kapitányi székhez, és egy ékfejű szerszámmal, amelyet az övére fűzve tartott, lefeszegette az irányítótábla fedelét. Közben fütyörészett.

– Mit csinálsz? – kérdezte Cyra. – Most nem igazán van idő arra, hogy szétszedd a hajónkat.

– Először is, ez az én hajóm, nem a „miénk” – felelte Teka kék szemét forgatva. – Én terveztem a legtöbb funkcióját, amiknek hála most életben vagyunk. Másodszor pedig, tényleg még mindig a Nagygyűlés Központjába akartok menni?

– Nem. – Cyra leült Teka jobb oldalára, az első tiszt székébe. – Amikor legutóbb ott jártam, hallottam, hogy a trellai képviselő mocsoknak nevezte az anyámat. Nem gondolta, hogy megértem, pedig othyriül beszélt.

– Nahát. – Teka felmordult, és előhúzott egy marék kábelt az irányítótábla mélyéről, majd végigfuttatta ujjait rajtuk, mintha csak egy állatot becézne. Alájuk nyúlt, egy másik alkatrészhez, amit Akos nem látott, olyan mélyen, hogy az egész karja elmerült a szerkezetben. Koordináták villantak fel, egyenesen az áramfolyamra rávetülve. A hajó orra – Akos biztos volt benne, hogy van valami szakkifejezés is rá, amit nem ismer, ezért csak „orrnak” nevezte – elmozdult, hogy az áramfolyam felé haladjon, ne pedig távolodjon tőle.

– Elárulod, merre tartunk? – kérdezte Akos, és fellépett a navigációs fedélzetre. Az irányítótábla különféle színekben világított, mindenhol karok, gombok és kapcsolók voltak. Ha Teka széttárta volna a karját, akkor sem érte volna át az egészet ültő helyéből.

– Azt hiszem, elárulhatom, ha már egyszer mind itt ragadtunk – mondta Teka. Feje búbjára gereblyézte fényes haját, és a csuklóján viselt vastag pánttal összekötötte. Ahogy maga alá húzott lábbal ült a kapitányi székben, a túl nagy technikusi kezeslábasban úgy festett, mint egy pilótát játszó kisgyerek. – A száműzöttek kolóniájára megyünk. Ami Ográn van.

Ogra. Az „árnyékbolygó”, ahogyan az emberek nevezték. Ritkaságszámba ment már ograival találkozni is, nemhogy Ogra közelébe repülni egy űrhajóval. Olyan messze esett Thuvhétól, amennyire bolygó csak eshet anélkül, hogy elhagyná az áramfolyam biztonságos sávját, mely a naprendszert körülvette. Semmilyen eszközzel nem lehetett átlátni sűrű, sötét légkörén, még az is csoda volt, hogy az ottaniak egyáltalán fogták a hírcsatorna jelét. Ők nem adtak hozzá híreket, ezért senki még csak képeket sem látott a bolygó felszínéről.

Cyra szeme természetesen felragyogott az információ hallatán.

– Ogra? De hogyan kommunikálsz velük?

– A legkönnyebben emberekkel lehet olyan üzeneteket küldeni, amiket nem hallgat le a kormány – mondta Teka. – Ezért volt az anyám is a zarándokhajó fedélzetén; hogy képviselje a renegátok között a száműzöttek érdekeit. Megpróbáltunk együttműködni. Mindenesetre a száműzöttek kolóniája jó hely arra, hogy rendezzük sorainkat és kitaláljuk, mi történik Voán.

– Nekem van róla elképzelésem – fonta keresztbe karját Akos. – Káosz.

– És aztán még több káosz – bólintott Teka bölcselkedve. – Rövid szünettel a kettő között. A káosz kedvéért, természetesen.

Nem bírta elképzelni, milyen lehet most Voa, miután Ryzek Noaveket a szemük láttára gyilkolta meg a húga – legalábbis a shotetek így hitték. Így nézett ki, amikor Cyra látszólag levágta a bátyját az arénában, kivárva a pillanatot, amikor az altatószer, amit reggel Akos juttatott el hozzá, végre hatni kezd és kiüti Ryzeket. Talán a hadsereg vette át az irányítást Vakrez Noavek, Ryzek idősebb unokafivére vezetésével, de az is lehetséges, hogy a város peremén élők az utcákra vonultak, hogy betöltsék a hatalmi vákuumot. Akos mindenesetre elképzelte, hogy az utcákat törött üveg és vérfoltok borítják, a szélben tépett papír szálldos.

Cyra a tenyerébe temette homlokát.

– És ott van Lazmet is.

Teka szemöldöke felívelt. – Micsoda?

– Mielőtt Ryzek meghalt… – Cyra a hajó másik vége felé intett, ahol Ryzeket utolérte a vég. – Azt mondta, hogy az apám még mindig él.

Cyra nem sokat beszélt Lazmetről, úgyhogy Akos csak annyit tudott, amit gyerekként a történelemórákon tanult és amennyit a pletykákból leszűrt, nem mintha a thuvhesiek pletykái a shotetekről különösebben pontosnak bizonyultak volna. A Noavekek addig nem kerültek Shotetben hatalomra, amíg az orákulumok két nemzedékkel korábban első ízben meg nem említették a Noavek család sorsait. Amikor Lazmet anyja nagykorúvá vált, erővel ragadta magához a trónt, és a puccsot a sorsával igazolta. Később, amikor már legalább tíz évszak óta ült a trónon, mindegyik testvérét megölte, hogy garantálja a hatalmat a gyerekei számára. Ilyen családból jött Lazmet, aki az összes beszámoló alapján minden ízében olyan brutális volt, mint az anyja.

– Ó, ne már – nyögött fel Teka. – Az univerzumban létezik valami szabály, hogy mindig életben kell lennie egy Noavek seggfejnek, vagy mi?

Cyra feléje pördült.

– Akkor én mi vagyok? Halott?

– Nem vagy seggfej – vágta rá Teka. – De ha nekiállsz veszekedni velem, meggondolhatom még magamat.

Cyra arcán halvány elégedettség látszott. Akos úgy vélte, nem szokott hozzá, hogy mások ne csak egy újabb Noaveknek lássák.

– Akármi is az univerzum törvénye a Noavekekkel kapcsolatban – mondta Cyra –, nem tudom, hogy lehet Lazmet még mindig életben, csak azt, hogy nem úgy tűnt, mintha Ryzek hazudott volna. Nem próbált semmit kicsikarni cserébe, csak… figyelmeztetett, talán.

Teka felhorkant.

– Mert Ryzek ennyire szeret szívességet tenni másoknak?

– Mert félt az apádtól – jelentette ki Akos. Amikor Cyra egyáltalán beszélt Ryzekről, mindig kiemelte, mennyire félt. Mitől rettegne jobban Ryzek, mint attól a férfitól, aki ilyenné tette? – Igaz? Jobban retteg tőle, mint bárki mástól. Vagyis rettegett.

Cyra bólintott.

– Ha Lazmet életben van… – Szemhéja reszketve lecsukódott. – Azt korrigálni kell. Amint lehet.

Azt korrigálni kell. Mintha csak matematikai probléma vagy műszaki hiba volna. Akos nem értette, hogyan tud valaki így beszélni a saját apjáról. Jobban megrázta, mintha Cyrán félelmet látott volna. A lány még arra is képtelen volt, hogy emberként beszéljen róla. Mit látott, mit tett az apja, hogy így tekint rá?

– Egyszerre csak egy problémát oldjunk meg – javasolta Teka a szokottnál gyengédebben.

Akos megköszörülte a torkát.

– Ja, először éljük túl a bejutást Ogra légkörébe. Aztán meggyilkolhatjuk Shotet történelmének leghatalmasabb emberét.

Cyra kinyitotta a szemét, és nevetett.

– Készüljetek a hosszú útra – mondta Teka. – Ogra felé tartunk.

5. FEJEZET CISI

A mentőkabin épp csak akkora, hogy ketten szorosan elférjünk benne. A vállam így is az üvegfalhoz nyomódik. A kis irányítópulton tapogatózva megkeresem a vészjelzés leadójának kapcsolóját. Rózsaszínben ragyog, és mivel előttem csak három kapcsoló van, nem nehéz megtalálni. Felkattintom, mire magas sípolás hallatszik, vagyis a jeladó sugároz, így mondta Teka. Most már nincs más hátra: várnom kell, míg Isae felébred, és nem szabad pánikba esnem.

Egy hessai lány számára, aki eddig csak párszor hagyta el a bolygóját, már egy olyan kis szállítóhajón is épp elég idegtépő volt utazni, mint amit magunk mögött hagytunk, de a mentőkabin még annál is rosszabb. Több az ablaka, mint a padlója, az átlátszó üveg a fejem fölé ível és a lábujjaimnál ér véget. Mintha nem kinéznék az űrre, hanem egészben el akarna nyelni. Nem bírok még csak rágondolni sem, különben elvesztem a fejem.

Remélem, Isae hamarosan felébred.

Ernyedten hever az ülőpadon mellettem, testét olyan tökéletes feketeség keretezi, hogy tényleg mintha egyedül ő létezne az egész világegyetemben. Csak néhány éve ismerem, amióta Ori eltűnt, hogy ápolja, miután egy shotet késsel összevagdosták az arcát. Thuvhétól távol nőtt fel egy szállítóhajón, amely a galaxis egyik végéből a másikba szállította az árucikkeket, amiket csak el tudtak vinni.

Jó, hogy Ori kezdetben velünk volt, hogy beszélgetésre bírjon bennünket. Máskülönben talán soha nem váltottam volna szót vele. Még a rangja nélkül is félelmetesnek látszott: magasnak, karcsúnak és a sebhelyek dacára gyönyörűnek; úgy sugározta a hatékonyságot, mint egy gép.

Nem tudom, mennyi idő még, mire kinyitja a szemét. Elbambul, kábán mered az elénk táruló látványra: a semmire a távolban pislákoló csillagok között. Végül rám pislog.

– Cee? – szólít meg. – Hol vagyunk?

– Egy mentőkabinban, és várjuk, hogy a Nagygyűlés értünk jöjjön.

– Egy mentőkabinban? – ráncolja a homlokát. – Mi elől kellett menekülnünk?

– Azt hiszem, inkább arról van szó, hogy ők akartak menekülni mielőlünk – mondom.

– Elkábítottatok? – Öklével megdörgöli szemét, előbb a balt, aztán a jobbat. – Tőled kaptam a teát.

– Nem tudtam, hogy beletettek valamit. – Ügyesen hazudok, még gondolkodnom sem kell rajta. Az igazságot nem fogadná el, hogy én legalább annyira szerettem volna eltávolítani a családom közeléből, mint Akos. Anya azt mondta, Isae Eijeh-t is meg akarja ölni, ahogy Ryzekkel tette, és ezt nem voltam hajlandó megkockáztatni. Nem akarom megint elveszíteni Eijeh-t, akármennyire is eltorzult az elméje mostanra. – Anya figyelmeztette őket, hogy talán Eijeh-nak is ártanál.

Isae káromkodik.

– Orákulumok! Már az is csoda, hogy egyáltalán megkapták az állampolgárságot annak alapján, mekkora hűséget mutat az anyád a kancellárja iránt.

Erre nem tudok mit mondani. Az anyám idegesítő, de mégiscsak az anyám.

– Betettek a kabinba, én meg azt mondtam, hogy veled megyek – folytattam.

A homlokát ráncolja, de az arcát borító hegek merevek maradnak. Néha, amikor azt hiszi, senki nem látja, dörzsölgetni szokta őket. Azt mondja, rugalmasabbá teszi a hegszövetet, így egy nap majd megint képes lehet mozgatni az arcának azokat a részeit. Legalábbis ezt mondta neki az orvos. Egyszer megkérdeztem tőle, miért hagyta behegesedni az arcát ahelyett, hogy Othyron plasztikai műtétnek vetette volna alá magát. Nem arról volt szó, hogy nem voltak meg a forrásai. Azt felelte, hogy nem akart megszabadulni a sebhelyektől és hogy tetszenek neki.

– Miért? – kérdezi végül hosszú hallgatás után. – Ők a családod. Eijeh a testvéred. Miért jöttél velem?

Őszintén válaszolni nem olyan könnyű, mint ahogy az emberek állítják. Olyan sok válasz létezik a kérdésére, és mindegyik igaz. Ő a kancellárom, és én nem fordulok szembe Thuvhéval, mint az öcsém. Szeretem Isaet mint barátot, mint… nem is tudom, mik vagyunk mi még egymásnak. Aggódom a kínzó bánat miatt, amit megláttam benne, mielőtt megölte Ryzek Noaveket, és segítségre van szüksége, hogy mostantól fogva azt tehesse, amit helyes, nem pedig azt, ami kielégíti a bosszúszomját. A listát még tovább is folytathatnám, és a válaszomat legalább annyira befolyásolja az, hogy mit akarok, mit halljon, mint az igazság.

– Azt kérdezted tőlem, megbízhatsz-e bennem – felelem végül. – Hát, megbízhatsz. Veled vagyok, történjen bármi. Jó így?

– Azt hittem, azután, hogy láttad, amit tettem… – A késre gondolok, amellyel Ryzeket megölte, és ahogy a padlóra esett, de gyorsan el is hessegetem az emléket. – Azt hittem, a közelemben sem akarsz lenni.

Az, amit Ryzekkel tett, nem elborzasztott, hanem aggasztott. Nem érdekel, hogy meghalt, de az igen, hogy Isae képes volt megölni. De ezt nem próbálom elmagyarázni neki.

– Megölte Orit – mondom.

– Az öcséd is – suttogja. – Ketten tették, Cisi. Valami nincs rendben Eijeh-val. Láttam Ryzek fejében, mielőtt…

Elfúl a hangja, mielőtt befejezhetné a mondatot.

– Tudom. – Megfogom a kezét, és megszorítom. – Tudom.

Sírva fakad. Először még illedelmesen visszafojtja, de aztán rátör a gyász, és a karomba karmolva, zokogva próbál szabadulni tőle. Ám én jobban tudom bárkinél, hogy nincs menekvés. A gyász korlátlan.

– Itt vagyok veled – mormolom, és körkörösen simogatom a hátát. – Itt vagyok veled.

Egy idő után abbahagyja a karmolászást és a sírást. Csak a vállamnak támasztja a fejét.

– Mit tettél? – kérdezi, de hangját elfojtja a felsőm anyaga. – Miután az apád meghalt és a testvéreidet…

– Én… csak csináltam a dolgokat. Sokáig. Ettem, zuhanyoztam, dolgoztam, tanultam. De nem voltam igazán jelen, vagy legalábbis nem éreztem úgy, hogy jelen volnék. De… olyan volt, mint amikor egy érzés visszatér egy elzsibbadt végtagba. Kis, szúró bizsergéssel, apránként.

Fölemeli a fejét, hogy rám nézzen.

– Sajnálom, hogy nem árultam el, mire készülök. Sajnálom, hogy megkértelek, gyere és nézd végig… azt – mondja. – Tanúra volt szükségem arra az esetre, ha balul sülne el, és csak benned bíztam.

Sóhajtva a füle mögé simítom a haját. – Tudom.

– Ha tudtad volna előre, megakadályoztál volna?

Összepréselem az ajkam. Az az igazság, hogy nem tudom, de ezt nem akarom megmondani neki, ettől nem fog bennem megbízni. Márpedig bíznia kell, ha bármi jót akarok tenni a közelgő háborúban.

– Nem – válaszolom. – Tudom, hogy csak azt teszed, amit muszáj.

Ez igaz volt. De ez nem jelenti azt, hogy nem aggasztott, mennyire könnyen hajtotta végre a tettet és amilyen távolba révedő tekintettel vezetett abba a kamrába, meg az a tökéletesen kiszámított tétovázás Ryzekkel szemben, ahogy arra várt, mikor adódik a legjobb pillanat a leszúrására.

– Nem fogják elfoglalni a bolygónkat – suttogja nekem komoran. – Nem fogjuk hagyni.

– Helyes – bólintok.

Megfogja a kezem. Korábban is előfordult már, de még így is izgalom fog el, amikor a bőre az enyémhez ér. Még mindig annyira határozott. Elegáns és erős. Szeretném megcsókolni, de most nem lenne helyénvaló, amikor Ryzek vére még mindig a körme alatt van.

Úgyhogy most megelégszem a keze érintésével, és együtt kibámulunk a semmibe.

6. FEJEZET AKOS

Akos a nyakláncával ügyetlenkedett. Jorek és Ara családjának gyűrűje most már ismerős súly volt a nyakában. Amikor páncélt viselt, az belenyomta a bőrébe, mint egy billogot. Mintha a karjára vágott jel nem volna elég, hogy emlékeztesse, mit tett Suzao Kuzarral, Jorek apjával és Ara erőszakos férjével.

Nem tudta, miért jutott most eszébe Suzao meggyilkolása az arénában, a bátyja cellája előtt. Ideje volt meghozni a döntést, tovább gyógyszerezik-e Eijeh-t – és ha igen, meddig? Amíg Ográba nem érnek? És utána? Vagy most, hogy Ryzek halott, biztonságos-e hagyni, hogy Eijeh tiszta fejjel barangoljon a hajón? Cyra és Teka átengedte ezt a döntést neki és az anyjának.

Az anyja mellette állt, alig néhány izittel magasodott csak Akos válla fölé, haja kibontva, kócosan terült szét. Sifa nem sokat mászkált, amióta Ryzek meghalt, bezárkózott a hajó mélyére, hogy mezítláb járkálva sustorogjon magában a jövőről. Cyrát és Tekát ez megijesztette, de Akos azt mondta, hogy az orákulumok így működnek. Vagy legalábbis az ő anyja így működött. Néha vág az esze, mint a borotva, néha viszont a tudata a testén kívül kóborol, a saját idejébe veszve.

– Eijeh nem olyan, mint amilyennek emlékszel rá – mondta neki. Haszontalan figyelmeztetés volt. Először is, Sifa már tudta, másodszor, valószínűleg korábban is épp ilyennek látta, mint amilyen most és még vagy száz változatban.

De így is csak annyit válaszolt: – Tudom.

Akos bekopogott, aztán kinyitotta az ajtót a Tekától kapott kulccsal, és besétált.

Eijeh törökülésben ült a vékony matracon, amelyet a cella sarkába dobtak, mellette tálca, rajta egy tálka, aljában levesmaradékkal. Amikor meglátta őket, sietve feltápászkodott, és kezét úgy tartotta maga elé, mintha ökölharcra készülne. Sápadt volt, szeme vörös, egész testében remegett.

– Mi történt? – kérdezte, és tekintete kerülte Akosét. – Mi… Éreztem valamit. Mi történt?

– Ryzek meghalt – felelte Akos. – Érezted?

– Te tetted? – faggatózott Eijeh vicsorogva. – Nem lepne meg. Elvégre megölted Suzaót. Meg Kalmevet.

– És Vast – tette hozzá Akos. – Vas is ott kavarog valahol az emlékeid kásájában, ugye?

– Barát volt – vágta rá Eijeh.

– Ő ölte meg az apánkat – fröcsögte Akos.

Eijeh hunyorgott, és nem szólt semmit.

– És mi van velem? – kérdezte színtelen hangon Sifa. – Emlékszel rám, Eijeh?

A fiú úgy nézett rá, mintha csak most vette volna észre.

– Sifa vagy. – A homlokát ráncolta. – Te vagy anya. Nem tudom… vannak lyukak. – A nő felé lépett, és megkérdezte: – Szerettelek?

Akos még soha nem látta, hogy Sifa bármin megbántódott volna, még akkor sem, amikor kicsik voltak és azt mondták, hogy utálják, mert nem engedi el őket a barátaikkal, vagy megszidta őket a rossz jegyeik miatt. Tudta, hogy ez most viszont rosszul esett neki, mert Sifa nemcsak orákulum volt, hanem ember is, és minden ember megbántódik néha. Arra azonban nem volt felkészülve, hogy ennyire a szívébe markol majd az összeráncolt homlok és a lefelé görbülő száj látványa.

Szerettelek? Akos a szavak hallatán már biztos volt benne, hogy kudarcot vallott. Nem sikerült kimenekítenie Eijeh-t Shotetből, ahogyan az apjának megígérte annak halála előtt. Ez itt nem az igazi Eijeh volt, és most, hogy Ryzek meghalt, az is elveszett, ami még helyreállíthatta volna.

Eijeh elveszett. Akos torka elszorult.

– Csak te tudhatod – mondta Sifa. – Most szeretsz?

Eijeh megrezzent, bizonytalan kézmozdulatot tett. – Én… talán.

– Talán. – Sifa biccentett. – Jól van.

– Tudtad, ugye? Hogy én vagyok a következő orákulum – kérdezte Eijeh. – Tudtad, hogy el fognak rabolni. Nem figyelmeztettél. Nem készítettél fel.

– Annak is megvannak az okai – felelte Sifa. – Kétlem, hogy megnyugtatónak találnád őket.

– Megnyugtatónak? – horkant fel Eijeh. – Nincs szükségem megnyugtatásra.

Abban a pillanatban úgy hangzott, mintha Ryzek mondta volna – shotet hanglejtés thuvhesi nyelvre fordítva.

– Dehogynem – mondta Sifa. – Mindenkinek szüksége van rá.

Eijeh megint csak felmordult, de nem szólt semmit.

– Azért jöttél, hogy megint begyógyszerezz? – biccentett Akos felé. – Ehhez értesz, nem? Méregkeverő vagy. És Cyra selyemfiúja.

Akos keze abban a pillanatban megragadta Eijeh ingét és fölemelte, hogy csak a lábujjai értek le a padlóra. Nehéz volt, de nem annyira, hogy Akosnak, a benne lobogó energiával, aminek semmi köze nem volt az áramhoz, nehézséget okozott volna.

A falhoz taszította, és rámordult: – Fogd be a pofád.

– Mindketten hagyjátok abba! – förmedt rájuk Sifa, és kezét Akos vállára tette. – Tedd le! Most, azonnal! Ha nem vagy képes megőrizni a higgadtságodat, menj el!

Akos a talpára állította Eijeh-t, és hátralépett. A füle csengett. Nem akarta ezt tenni. Eijeh a padlóra csúszott, és végigsimított tüsire nyírt haján.

– Nem tudom, mi köze annak, hogy Ryzek Noavek a koponyádba töltötte az emlékeit, ahhoz, hogy ennyire kegyetlen vagy az öcséddel – fordult Sifa Eijeh-hez. – Hacsak nem ez minden, ami most már kitelik tőled. De azt javaslom, gyorsan tanulj meg másként viselkedni, különben nagyon kreatív büntetést találok ki a számodra mint az anyád és felettesed, az uralkodó orákulum. Megértetted?

Eijeh néhány pillanatig csak bámult rá, aztán az álla megrezzent, fel-le.

– Néhány nap múlva leszállunk – folytatta Sifa. – Az ereszkedésig bezárva tartunk, és akkor majd ugyanúgy biztonságosan bekötünk, mint magunkat is. Miután landoltunk, az én felelősségem vagy. Azt teszed, amit mondok. Ha nem, Akos megint elkábít. A helyzetünk túl ingatag, nem kockáztathatjuk, hogy bajt keverj. – Akoshoz fordult. – Neked hogy tetszik a terv?

– Jó – szűrte a fiú összeszorított fogakkal.

– Helyes. – Sifa mosolyt erőltetett az arcára, amelyben nyoma sem volt melegségnek. – Szeretnél olvasni, amíg itt vagy, Eijeh? Valamit, amivel eltöltheted az időt?

– Jó – vont vállat Eijeh.

– Megnézem, mit találok.

Sifa egy lépést tett felé, mire Akos megfeszült, hátha az anyjának segítségre van szüksége. De Eijeh meg sem moccant, amikor Sifa felvette az üres tálcát, és akkor sem, amikor elhagyták a szobát. Akos becsukta maga mögött az ajtót, és kétszer is ellenőrizte a kilincset, hogy biztosan jó-e a zár. Szaporán kapkodta a levegőt. Ez az az Eijeh volt, akire Shotetből emlékezett, aki úgy járkált Vas Kuzarral, mintha született ellenségek helyett született barátok volnának, és aki lefogta, amíg Vas arra kényszerítette Cyrát, hogy megkínozza őt.

Égett a szeme. Behunyta.

– Láttad már őt így? – kérdezte. – Úgy értem, a látomásokban.

– Igen – felelte Sifa halkan.

– És segített? A tudat, hogy ez lesz?

– Ez nem olyan egyértelmű, amilyennek hiszed – válszolta az anyja. – Annyi utat látok, az emberek annyiféle változatát… Mindig meglep, amikor meglátom, melyik jövő teljesült be. Például még mindig nem tudom, melyik Akosszal beszélek épp. Annyiféle Akos van, aki lehetsz. – Elhallgatott, majd nagyot sóhajtott. – Nem – mondta végül. – Nem segített.

– Én… – A fiú nagyot nyelt, és kinyitotta a szemét, de még mindig kerülte az anyja pillantását, inkább a szemközti falat bámulta. – Sajnálom, nem tudtam megakadályozni. Én… cserben hagytam őt.

– Akos… – Sifa a vállára tette a kezét, és a fiú egy pillanatra élvezte keze melegét és erejét.

A Ryzek cellájául szolgáló kamrát kitakarították, mintha mi sem történt volna. Akos titkon azt kívánta, bárcsak Eijeh is meghalt volna. Könnyebb volna, mint most, az állandó emlékeztetővel, hogy az egészet elrontotta és nem tudja megjavítani.

– Nincs semmi, amit…

– Ne – vágott közbe Akos gorombábban, mint akarta. – Elveszett. És most már nincs mit tenni, csak… el kell viselnünk.

Megfordult és otthagyta anyját a közlekedőfolyosón, két fia között, akik egyike sem egészen olyan volt, mint régen.

Váltották egymást a navigációs fedélzeten, hogy a hajó ne ütközzön neki egy aszteroidának vagy űrhajónak, vagy más törmeléknek. Az első őrséget Sifa kapta, mert Tekát kimerítette a hajó újraprogramozása, és Cyra az elmúlt néhány órát a bátyja vérének feltörlésével töltötte. Akos elrámolt a hajókonyha padlójáról, és az orvosi készletek mellett leterített egy takarót a sarokba.

Cyra, miután megmosta arcát és féloldalasan befonta a haját, csatlakozott hozzá. Lefeküdt mellé, összeért a válluk, és egy ideig egyikük sem szólt, csak együtt lélegeztek. Akost arra emlékeztette, amikor a lány kabinjában voltak a zarándokhajón, hogy mindig tudta, mikor ébredt fel a lány, mert abbamaradt a forgolódás, és csak a lélegzetvételét hallotta.

– Örülök, hogy meghalt – jelentette ki Cyra.

Akos odafordult felé, és felkönyökölt. A lány csinosan levágta a haját az ezüstbőr körül. Akos mostanra már hozzászokott, hogy a koponyája egyik oldala tükörként csillog. Igazság szerint jól állt Cyrának, még ha az, ami történt vele, gyűlölettel is töltötte el a fiút.

A lány állkapcsa megfeszült. Piszkálni kezdte a karpáncélja szíjait, és addig rángatta őket ide-oda, míg kilazultak. Amikor levette, új vágás látszott a karján a könyöke alatt, áthúzva. Akos óvatosan megérintette az ujja hegyével.

– De hiszen nem is te ölted meg – mondta neki.

– Tudom – felelte Cyra. – De a kancellár nem fogja feljegyezni, és… – Sóhajtott. – Gondolom, bosszút állhattam volna rajta halálában is, ha hagytam volna, hogy jel nélkül menjen el. Megaláztam volna azzal, ha úgy teszek, mintha nem is létezett volna.

– De nem tudtad megtenni – vonta le a következtetést Akos.

– Nem – erősítette meg Cyra. – Akkor is a bátyám. Az élete még mindig… jelentős.

– Téged pedig kiborít, hogy nem büntethetted meg.

– Úgy valahogy.

– Hát, ha számít a véleményem, nem hiszem, hogy bánnod kellene, amiért könyörületet mutattál – mondta Akos. – Csak azt sajnálom, hogy annyit szenvedtél azért, hogy megkíméld nekem, és aztán… mindegy volt.

Nagy sóhajjal visszafeküdt a földre. Ebben is kudarcot vallott.

Cyra a szegycsontjára, a szíve fölé tette a kezét. Azt a karját, amelyiken a hegek sorakoztak, és amely olyan sokat, ugyanakkor olyan keveset árult el róla.

– Én nem – mondta a lány. – Mármint nem sajnálom.

– Hát… – Akos a lány kezére tette a sajátját. – Én meg azt nem sajnálom, hogy megjelölted Ryzek elvesztését a karodon, pedig gyűlöltem.

Cyra szájának sarka felfelé görbült. Akost meglepte, hogy a lánynak sikerült kicsit enyhítenie a bűntudatán, és eltűnődött, vajon neki sikerült-e a maga módján ugyanezt tennie. Mindketten olyan emberek voltak, akik mindent magukkal cipeltek, de talán segíthetnek egymásnak, hogy apránként letegyék a terheiket.

Jó, hogy így érez, gondolta. Eijeh elvesztésével nem maradt más hátra számára, mint hogy bevégezze a sorsát, és Cyra meg az ő sorsa elválaszthatatlan egymástól. Ő meghal majd a Noavek családért, a lány pedig az utolsó Noavek. Cyra maga a boldog, ragyogó és elkerülhetetlen végzet.

Akos hirtelen odafordult és megcsókolta. A lány a derékszíjába akasztotta ujjait, és szorosan magához húzta, ahogyan korábban, amikor megzavarták őket. Az ajtó azonban most csukva maradt, és Teka az igazak álmát aludta valahol a hajón.

Egyedül voltak. Végre-valahára.

Az űrhajó virágos vegyszerillatát Cyráé váltotta fel, a növényi samponé, amelyet legutóbb a hajó zuhanyzójában használt, az izzadságé és a sendeslevélé. Akos végighúzta főzettől foltos ujját a lány nyakának oldalán és kulcscsontján.

Cyra ekkor áthengerítette, hogy ráülhessen, és egy pillanatra leszorította a csípőjét, amíg kicibálta Akos ingét a nadrág korcából. A tenyere olyan forró volt, hogy a fiú lélegzete elakadt. A lány keze bejárta hasa puha bőrét, a bordáira feszülő kemény izmokat. A nyakáig kigombolta az inget.