A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Louisa Reid: Lies Like Love

Published by the Penguin Group, London, 2014

Fordította: Beke Zsolt

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Louisa Reid 2014

Hungarian translation © Beke Zsolt, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-278-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A szüleimnek, David és Gillian Barrynek, sok szeretettel

Vajon megmenekültem?
Az elmém visszatér hozzád
Megviselt köldök, tenger alatti kábel
Mintha csodás módon újra és újra helyreállítaná magát.

Syvia Plath: Medúza

ELSŐ RÉSZ

A FÁJDALOM HELYE: ÉN ÉS A DEPRESZIÓM

Audrey Morgan, egy 16 éves és 2 hónapos lány blogja

Háromszor meghaltam, mire ötéves lettem. Nem tudom felidézni, nem tudom elképzelni a jelenetet, de a tüdőm levegőért sikít, amikor futok, télen pedig mintha valaki a mellkasomba mélyesztené hegyes, éles körmeit. Anya azt meséli, hogy kiskoromban, ha vizet láttam, azonnal rohantam felé, mintha nem is kislány lettem volna, hanem egy hableány, pikkelyes bőrrel, algazöld szemekkel és sikolyszerű sírással. Mostanában már nem megyek medence, tó vagy tenger közelébe, de rémálmaimban a piszkos-sötét fenéken forgolódok, és vergődök, kapálózó lábamra algák tekerednek, víz van a szememben és a számban, literszámra nyelem a vizet, fulladozok, sikoltozok, egyre mélyebbre süllyedek. Az álmaimban nem találok ki a fényre, a fejem a víz alatt elnehezül.

Anyának köszönhetem, hogy még életben vagyok, ugyanis minden egyes alkalommal, amikor belevetettem magam a veszélybe, ő húzott partra, mint egy halász, ő végzett rajtam szívmasszást, ő tette a száját a számra, hogy lélegeztessen. Majd ő hívta a mentőket, bevitt a kórházba, ott volt, míg vizsgáltak, és az egész éjszakát mellettem töltötte, miközben én az iszapot és a sarat öklendeztem. Nem emlékszem az esetre, de akit érdekel, a helyi újság lehozta a legutolsó alkalmat, A hős anyuka megmentette a lányát! szalagcímmel, alatta egy fotóval, amelyen úgy tart engem, mint valami díjat. Anya megőrzött belőle egy példányt. Sok más különleges dologgal együtt egy dobozban tartja, amibe nem szabad belenéznem. De néha előveszem a sárguló papírlapot, és kisimítom, hogy elolvassam, hogyan haltam meg majdnem. Apáról azonban szó sincs benne, nem számít, hányadszor olvasom újra.

Azért írom ezt a blogot, hogy meséljek magamról, anyáról, és arról, hogy kamaszként milyen érzés ilyen betegnek lenni, milyen érzés depressziósnak lenni. Nem sokan értik meg. Kérlek, írjatok, hogy mihamarabb túljussunk a betegségen!

Köszi, és hamarosan jelentkezem!

Audrey

SZEPTEMBER

Audrey

Későre járt, amikor az útról ráfordultunk az autófeljáróra. Az első dolog, amit megpillantottam, a víz volt. Körülölelte új otthonunkat, a Majort, és amikor áthajtottunk a kis hídon, kinéztem, és megragadtam az ajtókilincset – és nem engedtem. Anya nem vette észre, Peter még mindig sírt, én pedig a másik kezemmel hátranyúltam az ülés mögé.

– Itt vagyunk, Pete, semmi baj – mondtam, letörölve könnycseppjeit. Az elmúlt egy órában kétszer hányt, mert túl szeles volt az út, és ki tudja, mikor vizelte össze magát a nyugatról keletre tartó hosszú autópályán. Megpróbáltam feltakarítani törlőkendőkkel és a csomagtartóban tartott törölközővel, de az öcsémet meg kellett volna fürdetni, és tiszta ruhába öltöztetni. Ez járt a fejemben, és az, hogyan kanyarodtunk rá az isten háta mögötti legutolsó útra, hogy kerültünk ide, miközben boldogok is lehetnénk. Bárcsak a régi házunkban lennénk, még akkor is, ha az kicsi volt, lepukkant, és még le is égett! A Major egy szörny volt, amely készen állt arra, hogy felfaljon minket.

Anya leállította a motort, én pedig kiugrottam az autóból, és visszaszaladtam a felhajtón, hogy megnézzem, leellenőrizzem, hogy biztos legyek abban, hogy tévedtem. De nem. A hídról egyfajta vizesárokba bámultam, amely körülölelte a házat, és tudtam, hogy ez így nem jó.

– Mit gondolsz, Aud? – lépett mellém anya. Keze a hátamon pihent. A töredezett, homályosan imbolygó tükörképünkre pillantottam, és azon tűnődtem, vajon mi rejtőzhet a víz mélyén.

– Ugye milyen szép hely? – kérdezte anya. A híd szélén álltunk, bizonytalanul. A sár csúszott a lábunk alatt, a víz vonzott magához, el akartam menekülni. Helyette inkább megfordultam, és megszemléltem a házat.

Hatalmas volt. Magas volt, majdnem olyan magas, mint a fák, a mohás falakat kúszónövények futották be. A vizesárok egy kastély tartozéka. De a Major nem egy kastély volt, hanem egy kocka az 1960-as évekből – egy börtön vagy egy kórház talán, de semmiképpen sem valami, amit otthonnak neveznék. Nem tudom, igazából mire számítottam. De azt hittem, hogy olyan szép lesz, mint egy régi vidéki ház, ahol el tudnánk játszani Peterrel, hogy a múlt század gyermekei vagyunk. De a derékszögek és az üres ablakok úgy néztek ki, mint a szorosan leragasztott poros és szétmálló dobozok, amelyekbe elcsomagolták az életet. Legalább a kert csodásan nézett ki, a szeptember zöld és arany színeiben pompázott, a végtelenbe vesző ég pedig kék volt. Peter kibukfencezett az autóból a kavicsos felhajtóra, én odaszaladtam hozzá, felkaroltam, és felsegítettem. A nyáron lett ötéves, de szerintem egy ötéves gyerek még nagyon kicsi, szinte még baba.

– Itt fogunk lakni? – kérdeztem anyától.

Ő bólintott, majd ásítva nyújtózott egyet.

– Igen, miért, mit hittél? Hát nem nagyszerű? Nem gondoltam volna, hogy valaha is ideérünk, Aud. Istenem, a forgalom elviselhetetlen volt. De azért megérte, nem gondolod?

Anya fáradt volt, azt mondta, hogy minden vágya egy csésze tea, meg Petert is le kellett fürdetni, így magához vett egy táskát a csomagtartóból, és besietett a házba. Én segítettem Peternek összegyűjteni a játékait, az elnyűtt puha nyusziját és a kőgyűjteményét a táskájába, majd sietve követtük anyát, hogy ne maradjunk le. Vastag, szürke falak, üres ablakok, lapos tető. Rámosolyogtam az öcsémre, igyekeztem minél izgatottabbnak tűnni, ő pedig egyszerre reményteli és rémült arccal nézett vissza. Akinek van egy cseppnyi esze is, az nem akarna itt lakni, ötlött belém, miközben anya az ajtó felé taszigált minket, ami még azelőtt kinyílt, hogy elfordította volna a kulcsot. Olyan volt, mint egy fogatlan, mohó, ásító száj. A hallban állva füleltem, megszemléltem a sötét lépcsőházat, majd a hosszú folyosókat. Vajon most itt van? A sötétben figyel? A Dolog, ami elől menekülünk? De csak anya lépéseit hallottam, ahogy elindult a lépcsőn, egyre gyorsabban, az utolsó fokokat mintha futva tette volna meg, túl gyorsan kanyarodott, megcsúszott, és elejtette a kulcsokat. Az orrom elé húztam a pólómat. A hall egerektől és penésztől bűzlött. Undorító. Anya azt mondta, hogy a Major egy nagyon elegáns ház, amelyet nemrég újítottak fel, és nagyon izgatott volt egész úton – olyan szorosan markolta a kormányt, hogy elfehéredtek az ujjai, és közben hangosan énekelte a rádióból szóló örökzöldeket. Én nem használnám az elegáns szót. Egyáltalán nem.

Megtaláltam a fürdőszobát, lehajoltam, hogy bedugjam a dugót a kádba, és megnyitottam a vizet. A víz köpködve és bugyogva tört elő, de legalább meleg volt.

– Gyere, öcskös, lefürdetlek – mondtam Pete-nek. Levettem az ingét, a zokniját, a cipőjét, a nyirkos nadrágját, a foltos atlétáját.

– Bocs, hogy hánytam, Aud – sajnálkozott, miközben beleemeltem a kádba, és leöblítettem a testét.

– Ne hülyéskedj, most már minden rendben, igaz? Mintha mi sem történt volna. – De azért jó lett volna, ha lett volna habfürdőnk, gumikacsánk meg puha törölközőnk. Ehelyett inkább énekeltem neki valami gyerekműsorban hallott bugyuta dalt a fürdésről, a kézmosásról, a tisztálkodásról, Pete pedig nevetve csatlakozott.

Átkutattam az egyik táskát, megtaláltam a sampont, és megmostam Pete haját. A fürdés után megkerestük a pizsamáját, majd egy lepedővel és néhány takaróval megágyaztunk.

– Majd veszünk új dolgokat, ne aggódj, Pete, pihe-puha paplant, meg párnákat. Mindent elintézünk oké? – Peter bólintott, majd rendezgetni kezdte a köveit. A kavicsokat egy benzinkút virágágyásából hozta el útközben. Már nevük is volt: Briggs úr, Rupert, Csálé úr és Jim. Jimnek hívták az otthoni barátját, a szomszéd fiút, akinek lekváros volt az álla, és a szeplői, mint aranycseppek ültek az arcán. Néhanapján Jim kölcsönadta Peternek a biciklijét. Hogy a többiek kik voltak, arról fogalmam sincs.

– Nem tetszik itt, Aud. – Peter tornyot épített a kavicsaiból, majd feldöntötte a kezével, én pedig rosszallóan megráztam a fejem, és felszedegettem őket.

– Pedig szép hely, gyönyörű, majd kifestjük a szobád, meg úgy rendezzük be, ahogy szeretnéd. Veszünk majd új játékokat is.

– Mi van a régi szobámmal? – kérdezte, mire szorosan átöleltem, és azt válaszoltam, hogy egyszer majd visszamegyünk, noha ez hazugság volt.

Az ablakhoz léptem. A sötét vízgyűrű hívott magához. Úgy várt énekelve, mintha mindig is tudta volna, hogy egy hozzám hasonló lány fog egyszer itt lakni. A legtöbb, amit tehettem, hogy nem néztem oda. Átsétáltam a nappaliba, és az arcomra erőltettem egy mosolyt.

– Minden rendben, édesem? – kérdezte anya.

– Igen, minden oké.

Nem mondtam meg anyának, hogy még mindig kavargott a gyomrom. Ugyan adott valami pirulát az útra, de nem használt, sőt csak rosszabb lett a helyzet, és egyébként is, állandóan émelygek, a gyomromat mindig összeszorítja a félelem. A dolog könnyebbik vége volt az, hogy ezt ne mutassam ki Peter előtt. Anya elől ezt nehezebb volt elrejtenem. Ő mindig tudta.

– Én veszek valamit vacsorára, te addig takaríts ki, Aud. – Anya körülnézett a szobában, de nem mondott semmit az ócska bútorokra, a csupasz gipszkarton falakra, a már eleve viseltesnek látszó szőnyegre, én pedig nem tudtam, hogy mihez kezdjek velük.

– Hal lesz sült krumplival. Megfelel?

– Igen, köszi – mondtam, de amikor egy órával később visszatért a bőségesen megtömött zsíros, langyos vacsorát rejtő dobozokkal, egy falat nem ment le a torkomon, anya ette meg mindet, még a morzsákat is.

Éjszaka kilopóztam a szobámból. Pete az ágyában aludt, anya várakozón a telefonját bámulta. Bíztam benne, hogy azok, akikről azt mondta, az itteni barátai, hamarosan hívják; hogy hamarosan mindannyiunknak lesznek barátai. Mindig is bizonytalanok voltunk, gyengék és törékenyek, a legkisebb szélfuvallat is le tudott dönteni minket a lábunkról, pedig Peternek gyökerekre van szüksége. Mindkettőnknek gyökerekre van szüksége. Kisétáltam a lakásból, le a lépcsőn, hagytam, hogy a nehéz bejárati ajtó bevágódjon mögöttem, majd lementem a vízhez, óvatosan lépdelve, hogy ne érezzem a talpam alatt az éles köveket. Ha az ember igazán összpontosít, akkor elmúlik a fájdalom. Bármilyen fájdalom. Apa is mindig azt mondta, hogy ne féljek – nincs para, mondta fütyörészve, a karomat lóbálva, amikor sok-sok évvel ezelőtt ő kísért el az iskolába. Én pedig felnéztem rá; egy hős volt, a legbiztonságosabb dolog az életemben. Nincs para, légy boldog, Aud, mondta, és az emlék egy pillanatra átmelegített.

Leo

– Szóval – nézett Graham Leóra –, hogy vagy?

Leo végigfutatta a kezét a hajában, majd elvigyorodott. Felemelt egy vízzel teli poharat az asztalról, és egy húzásra megitta. Graham türelmesen figyelte.

– Azt hiszem, rendben vagyok. Sőt valójában még annál is jobban. Remekül vagyok – mondta Leo, majd megköszörülte a torkát, és bólintott, mintha ezzel még nagyobb hitelt adhatna szavainak. Graham boldogan dőlt előre. Kedvelte a srácot.

– Tényleg? Nagyszerű, ezt akartuk hallani. Jól alszol?

– Igen, remekül. Hála a futásnak. – Graham felnevetett, és akarata ellenére Leo is elmosolyodott. Egyszerűen muszáj, amikor Graham olyan hangosan röhög, hogy nem lehet figyelmen kívül hagyni.

– Hát, igen, a friss levegő és a testmozgás hatása. Az emberek alulbecsülik ezt, tudod, Leo? Akkor idén együtt futjuk le a maratont?

– Én nem vagyok fanatikus, nem úgy, mint egyesek. – Leo Graham szemébe nézett. A pszichológusnak sápadt arca volt, nagy, széles, tompa orra és szélesen vigyorgó szája. Leo bármit megoszthatott vele.

– Jól van, majd meglátjuk. Szép lassan majd meggyőzlek.

Leo megvonta a vállát.

– Mi van a barátokkal? Találtál már valakit? – Leót nem igazán érdekelték a környékükön élő gyerekek vagy az életük. Graham szerint azonban ez nem egészséges hozzáállás, érintkeznie kell a többiekkel, meg kell erőltetnie magát. Mindig itt kötöttek ki.

– Igen, persze hogy vannak barátaim.

– Nem olyanokra gondolok, Leo, akikkel együtt lógsz. – Graham ismét előrehajolt. – Hanem olyanokra, akikkel beszélhetsz, akiknek megnyílhatsz.

– Tudom, mire céloz, és ezért hálás is vagyok.

– Nem, nem eléggé.

Leo ezen eltöprengett. Amióta itt élt, csak a nagynénje és Graham voltak neki. Az iskolában a srácokkal nem volt baj, elment néhány buliba, meg ilyenek, ráadásul sok helyre is hívták, meg volt egy-két lány, akik körülötte legyeskedtek. Egyesek még túlzásba is vitték. Mint Lizzy Carr. Főleg azonban a múltjával vesztette el a kapcsolatot, így nem volt igazán senki, akinek írhatott volna, akit felhívhatott volna, vagy akivel csak összeülhetett volna beszélgetni a semmiről.

– Rendben – mondta végül Grahamnek –, értettem a célzást, majd jobban erőlködöm. – Leo komoly és elszánt arccal szalutált. Graham bólintott, és a találkozó véget ért. Leo megkereste a nagynénjét, aki egy apró művészeti galériában nézelődött, amíg a fiú a pszichológusnál ült. Habár maga az elképzelés nevetséges volt, Graham nem volt az: Leo minden egyes alkalommal úgy jött ki a rendelőjéből, hogy a jövőjét egyre jobbnak és fényesebbnek látta, a múlt pedig az volt, ami. A múlt.

A sűrű, fényes délutánban autóztak hazafelé, a napfény megcsillant az út fölé lógó, sárguló leveleken. Leo, látva, hogy a nyárnak még nincs vége, hogy még tud lopni magának egy kis időt, még egy kicsit megmarad a zöld, alig várta, hogy hazaérjenek, és kirándulhasson a nap utolsó sugaraiban. Az egész júliust és augusztust a szabadban töltötte, az erdőben, a mezőn, és néha lekerekezett a tengerhez, hogy a hosszú úttól kimelegedve és elfáradva csobbanjon egyet a hullámok között. Most, szeptember közepén azon gondolkozott, hogy mi vár rá, nem azon, hogy mit hagy maga mögött.

Az iskolára gondolt. A barátokra. Könnyű volt azt mondani valamiről, hogy ha valami nem tetszik az embernek, akkor azzal nem is foglalkozik. Leo mégis úgy döntött, hogy tesz egy kísérletet.

Audrey

Másnap, miután beköltöztünk, anya szabadon engedett minket a szupermarketben, bármit megvehettünk a szobáinkba, amit kinéztünk: új lepedőket és ágytakarókat, lámpaburákat, szőnyegeket, valamint játékokat Pete-nek. Anya a bevásárlókocsit töltötte meg bögrékkel, takarókkal, egy kenyérpirítóval, serpenyőkkel, lábtörlőkkel, függönyökkel. Én a létfontosságú tárgyakat szedtem össze: fogkeféket, szappant, törölközőket. Majd rátértünk az iskolai egyenruhára, az élénk színű mappákra, filctollakra és papírokra. Még egy Parker-tollat is kaptam – mindig is vágytam rá –, aztán egy csomó olyan cuccot is vettünk, amire még csak nem is volt szükségünk: kávéfőző gépet, digitális mérleget, és egy hatalmas képet Marilyn Monroe-ról széles, fekete keretben, ami, gondolom, majd soha nem kerül ki a falra. A kassza csipogott, anya pakolt, a fizetendő összeg villódzott, én pedig nem hittem a szememnek. Húzós lett a végösszeg, de anya játszi könnyedséggel nyújtotta át a hitelkártyáját. Aztán észrevette az elkerekedett szememet.

– Ne aggódj, szívem! Emlékszel, már fizetett a biztosító.

Bólogatva rámosolyogtam, majd követtem a parkolóba, a bevásárlókocsi zörögve gurult a betonon.

– Szépen kicsinosítjuk a helyet, igaz, Aud? – kérdezte anya túlkiabálva a ricsajt.

– Aha. – Egyre gyorsabban kellett haladnom, hogy ne maradjak le, de a szatyrok nehezek voltak, és a fülük belevágott az ujjaimba. Anya hosszú, határozott léptekkel ment előttem.

– És boldogok leszünk. Felkeresek néhány régi barátot.

– Oké.

– Minden rendben lesz veled és Peterrel – határozta el. Az öcsém izgatottan ugrált, úgy lóbálta az új Legóját, mint a rumbatököt szokás a karneválok idején.

– Rendben, akkor menjünk el az orvoshoz.

A meleg és barátságos rendelő csendes volt, nem várakozott senki. Anya rámosolygott a recepciósra, aki viszonozta a gesztust. A névtáblája alapján Elizabeth-nek hívták a lányt, ő adott nekünk időpontot, és mindent elintézett.

Pete-tel várakoztunk, amíg anya a recepcióssal beszélgetett. Nem akartam hallani, hogy anya mit mond, ezért az öcsémre néztem, és megfogtam a kezét. Peter volt a legjobb barátom. Hülyén hangzik, hiszen ő egy kisfiú. De ő az, aki mindig ott van mellettem, aki felnéz rám, aki követ engem mindenhová. Aki figyel rám. Szeretem őt, a vajsárga haját, szemének két bizalommal teli barna gyöngyét, magas, édes hangját. Arcán most aggodalom tükröződött, fintorgott, hüvelykujját a szájába kapta. Rendbe kell hoznom a dolgokat miatta. Mint mindig.

– Ne aggódj, Pete! – szorítottam meg gyengéden a kezét, majd a térdemre ültettem. Ehhez azonban már kezdett nagy lenni, elhúzódott tőlem, a szőnyegre meredve a szék lábát rugdosta. – Minden rendben, Aud? – kérdezte.

– Igen, persze. De ezt te is tudod. Tudod, hogy minden rendben lesz.

Pete nagy, kerek szemmel figyelt, a zsebeiben a kövek meg-megzörrentek, ahogy a kezével matatott. Egy pillanatra felnézett, engem fürkészett, majd közelebb csúszott, én pedig megfogtam a kezét, amely olyan puha volt és olyan apró, hogy eszembe juttatta, milyen kicsi volt, aztán a fülébe súgtam, hogy rendben leszünk.

– Ígérem, öcskös, esküszöm.

Később anya az ajtómban állt, a szeme ragyogott, mint két fényes bolygó.

– Hogy érzed? Boldog vagy?

Lassan bólintottam.

– Remek. Tetszeni fog az iskola, nem túl nagy. Tudod, hogy nem küldenélek olyan helyre, amelyről nem gondolnám azt, hogy jó lenne neked. És, ahogy már mondtam, jól érzem magam itt. Mintha hazaértünk volna.

Hazaértünk. Ez mit jelent? Az én otthonom mérföldekre van innen a jövőben. Nem hiszem, hogy odaértem volna. Még mindig keresem. Bárhol is legyen ez a hely, apának is ott kell lennie.

– Igyekszem majd, anya – mondtam. Komolyan gondoltam. Ez egy esély volt, és meg kell ragadnom.

Hanyatt dőltem a párnákon, és becsuktam a szemem.

– Audrey, jól vagy? – Anya belépett a szobámba, felvett egy táskát, amit eddig nem volt kedvem kipakolni. Plüssmacik voltak benne, mindegyik egy kórházi látogatás hagyatéka, amelyek valahogy megmaradtak, és most előcsalogatták az emlékeimet. Anya elkezdte felpakolni a macikat a polcra.

– Aud? – kérdezte ismét. Nem reagáltam, így felém fordult.

– Igen, csak egy kis fejfájás. – Semmi újdonság, csak hogy mondjak valamit.

– Hozok valamit rá – mondta. – De tudod mit? Ez nem mehet így tovább. Szeretném, ha felkeresnél valakit a depresszióddal. – Anya leült az ágyra, én meg összehúztam magam, hogy ne érjen hozzám. – Ugye meg akarsz gyógyulni?

– Igen – suttogtam szorosan összezárt szemekkel.

– Ez a lényeg. Engedd meg, hogy segítsek! Együtt meg fogjuk csinálni.

– Igen.

– Akkor szerzek egy időpontot a körzeti orvoshoz a jövő hétre. Kapunk majd beutalót. Meg foglak gyógyítani, szívem.

– Rendben, anya, jó lesz.

– Rendben, remek. – Anya visszatette a kezemet a takaróra, és megpaskolta az arcomat. – Tudod, ha bármire szükséged lenne, itt vagyok neked. Szóval ne aggódj! Aludj egyet, reggelre jobban leszel. Hétvége van, szóval addig alszol, ameddig akarsz. Hozom a tablettádat, jót tesz a fejfájásodnak. Szegény drágám.

Finoman becsukta az ajtót maga mögött, én pedig feküdtem a ragyogó sötétségben, és hallgattam a házat, ahogy lélegzik. A ház sípolt és nyöszörgött; egyre jobban füleltem, át a falakon, a téglákon, a külvilágba, figyeltem, hogyan növekszik és változik, hogyan kúszik magasabbra a fű, nyikorogva és sivítva, amint keresztültör a talajon, hogyan rázzák felénk leveleiket a fák, gyökereik a földet rengetik, és maga a levegő is növekszik és összemegy, lüktet, mint a vér.

Másnap reggel anya korán elment, így Pete-tel sietve elhagytam a lakást, leszaladtunk a lépcsőn, ki a természetbe.

Az öcsém előreszaladt a fák közé, én követtem őt, az ágak ropogtak a lábunk alatt, a galambok a szellőnek búgtak. Néhol a fák között előbukkant egy tisztás, majd egy magas vörösfenyő alatt megpihentünk.

– Építsünk búvóhelyet – ajánlotta Pete. – Sátorral, erőddel, mindennel. Ugye azt szabad, Aud?

– Persze – válaszoltam. Az öcsém kezébe nyomtam néhány ágat, majd építeni kezdtük a búvóhelyet. A botok éles végét a földbe nyomtuk, Pete pedig elrohant, hogy hozzon még néhány jó hosszú ágat.

– Nézd, Aud, ezek jók lesznek? – Egy nehéz ágat húzott maga után, amelyen még rajta voltak a zöld levelek. Elvettem tőle, beleszúrtam a földbe, élveztem, hogy milyen száraznak és erősnek tűnt, amikor megütögettem a kezemmel.

– Innen ugye látni fogunk majd sok madarat? – kérdezte Pete.

Bólintottam.

– Aha. És talán, ha nagyon mozdulatlanok és csendesek leszünk, akár nyulat vagy borzot is. Egeret. Bármi mást. Rengeteg állat élhet itt az erdőben.

Járatosabbnak kéne lennem a témában. Peter rám nézett, majd körbejáratta a tekintetét. Az arca rég nem volt ilyen rózsás, szinte ragyogott.

– Például?

– Cickányok – nyögtem ki, miközben kétségbeesetten kutattam valami izgalmasabb után a tekintetemmel –, esetleg szarvasok vagy mezei nyulak. – Azt nem mondhattam el neki, hogy ha figyelmesen körülnéz, láthatja a fákban dobogó szíveket, hallhatja a lélegzetüket, az élet állandó neszeit. Ma egyébként minden nyugodt volt és harmonikus: az erdő aludt.

Az erődítményünk az előbb talált vastag ághoz erősített gallyak kusza szövedéke volt, de valahogy mégsem omlott össze, és ez azért nem rossz teljesítmény két városi kölyöktől.

– Mit gondolsz? – kérdeztem Pete-et.

– Király! – Peter a térdére ereszkedett, és bemászott a rejtekünkbe. – Belül is tök jól néz ki, Aud, gyere be te is – hívott, a földön ütögetve azt a helyet, ahová majd ülnöm kell. Bemásztam én is, és óvatosan elhelyezkedtünk, hogy ne érjünk hozzá az építmény oldalához, mert akkor biztos összeomlana. Ha mázlink van, kitart egész délután.

– Igazad van, Pete, tényleg nem lett rossz.

– Pszt! Ha beszélsz, az állatok nem jönnek ide. Csendben kell maradnunk. – Az öcsém kipakolta a köveit egy sorba, beszélt hozzájuk egy darabig, majd fejét az oldalamnak támasztotta, és várakoztunk. Pete a markában tartott egy rövid botot, a könyöke és térde tiszta fűfolt volt, a hajába levelek akadtak. Felsóhajtott, mocorogni, ficánkolni kezdett, rúgott egyet a lábával. Lefogtam, és figyelmeztettem, hogy legyen óvatos.

– Bocs, Aud – suttogta.

– Semmi baj, öcskös – öleltem át szorosan –, nagyon ügyesen viselkedsz. Nagyon türelmes vagy.

– Tényleg?

– Tényleg. Mint egy vadász.

– Nem mint egy lovag? – kérdezte, mire bólintottam. – Kijövünk ide mindennap?

– Hát, talán hétvégén vagy iskola után.

– Csss – némított el Peter. Együtt bámultuk a sűrű erdő mélyét, figyeltük a legjelentéktelenebb neszeket, a csodát, a varázslatot. Majd, amikor a nap áttört a levelek vastag szövetén, és mint a tűz, megvilágította a talaj egy darabját, egy apró nyuszi szökellt elő a fénykörbe, a fülét hegyezve, orrát összeráncolva, mi pedig visszafojtott lélegzettel, bizsergő bőrrel megmerevedtünk.

– Elkaphatom? – suttogta az öcsém. – Megtarthatom háziállatnak? – A teste megmozdult, megfeszült, alig tudta visszatartani magát, hogy ne rohanjon el a nyuszi felé, de az állat elszökdécselt, Pete túl későn eredt a nyomába.

– Gyere vissza! – kiabálta az aljnövényzetnek. – Nem bántalak, gyere vissza!

– Elment a nyuszi, Pete – öleltem át –, de ne aggódj, látunk még többet, több száz nyuszit, egeret meg madarat. Holnap majd visszajövünk, hogy megnézzük a rejtekünket, de most induljunk. Kész a tea.

– De én akarom azt a nyuszit! Aud, te is láttad? Lehetne a háziállatunk. Szeretnék egy háziállatot. Drazsét akarom. – Nem szerettem volna emlékezni rá. A tűzre. Drazsé bennragadt. Peter álomba sírta magát mindig, ha eszébe jutott, és nem szeretném, ha ez újrakezdődne. Megszorítottam a kezét, ő még mindig reménykedve nézett rám.

– Megtanítanám dolgokra, és vigyáznék rá. Megígérem, hogy még a ketrecét is kitakarítanám, enni is adnék neki, meg minden. Az erdőben lehet, hogy meg fog halni.

– Dehogyis. Visszament a vackába az anyukájához. – Nyeltem egy nagyot, és elmosolyodtam. – Ő majd vigyáz rá, nem igaz?

– Megígéred?

– Megígérem.

Lassan sétáltunk hazafelé, és amikor már egész közel voltunk, akkor vettem észre, hogy anya autója ismét a ház előtt állt. Egy újabb adag bevásárlószatyorral hadakozott, így odasiettünk, hogy segítsünk neki kipakolni, és közben az jutott eszembe, lehet, hogy igaza van. Eltöprengtem a nagy reményekről és az újrakezdésről. Anya nem hazudott abban, ahogy leírta ezt a helyet, és végre a szabad levegőn vagyunk, fára mászhatunk, futkoshatunk a mezőn. Egy teljesen új család lehetünk. Egy egészséges család lehetünk. A szívem megenyhült, engedett a szorítás, és megragadtam Pete kezét, hogy anya elé szaladjunk.

Leo

A Majorba költöző fiatalok egymás után vonultak a látóhatáron. Leo figyelte őket az erdőből kivezető ösvényen, majd távolról követte őket. Nem vették észre, nem figyeltek semmire, csak a lábuk elé, mint a kötéltáncosok. A lányon akadt meg a szeme, amint a testvére kezét fogja, és sietteti, hogy ne maradjon le nagyon. Különleges lány volt: elképesztően sovány, a pólója hozzátapadt a testéhez, hosszú haja, mint gyenge láng lobogott mögötte. Az volt az ember érzése, hogy pillanatokon belül felszáll, a szél felkapja, és az égbe repíti. Ekkor pillantotta meg kiugró állát, amelyben volt valami hajthatatlanság, látta karja erejét, a kezet, amivel az öccse kezét fogta, és arra gondolt, hogy nem, ez a lány nem fog egyhamar elrepülni.

Utolérhette volna őket, hogy bemutatkozzon, de Sue-nak erre már volt terve. Nem lakott senki más a Majorban – a helyiek közül senki sem lakna ott, hála a történeteknek, amelyek akkor keltek szárnyra, amikor lezárták az épületet –, Sue pedig arra gondolt, hogy biztosan magányosak, miközben beköltöznek, és felfedezik az elhagyatott épületet. Ezért ragut készített az új szomszédjainak; Leo már a mezőn érezte az illatát.

– Leo, merre jártál? – Sue arca kipirosodott a meleg tűzhely mellett állva. Még nem vette le a csizmáját, Mary pedig a földön szimatolt egy leeső falat után. – Azt hittem, eltévedtél.

– Nem, csak körülnéztem.

– Jó. Erre való a hétvége. A semmittevésre. A gyerekek manapság nem csinálják elégszer.

Leo ledobta a kabátját, és alig tudta elkerülni, hogy ne csapja meg Mary farka, amikor leült a kanapéra, hogy levegye a csizmáját.

– Ne vetkőzz le nagyon, átmegyünk a Majorba. Beköltözött az a család, akikről meséltem.

– Tudom, most láttam a gyerekeket.

– És?

– És mi?

– Vélemény?

– Első ránézésre szimpatikusnak tűnnek. Bővebbet még nem tudok. Csak messziről láttam őket.

– Akkor miért pirultál el? – Leo nagynénje széles vigyorral tekintett unokaöccsére, ami a fiút is megnevetette.

– Sue, ez nevetséges. Felejtsd el! Nincs szükségem barátnőre.

– Ki beszélt itt barátnőről? – cukkolta a nő. – Csak az jutott eszembe, hogy szerencséd lehet, mert talán rokonlelkekre bukkantál. Még csak azt sem tudtam, hogy lány is van a dologban, mégis honnan tudtam volna?

– Jól van, elég lesz, induljunk. És nem kell a kavarás.

– Én? Soha. – Sue odaadta Leónak a kosarat, majd elindultak a mezőn át a Major irányába, amely, Leo számára úgy tűnt, mintha a szokásosnál is vészjóslóbban magasodna. Mindössze az egyik kis, ablakban világító halvány fény ígért szíves fogadtatást.

Audrey

A ház csendje este áthatolhatatlan volt, búgó és kísérteties, még úgy is, hogy anya bekapcsolva hagyta a rádiót, miközben elmosogatott a teázás után, és fütyörészve elpakolt mindent a szekrénybe. Én a kanapén ültem, a fülemre szorítottam a kezem, és alig hallottam a kopogtatást, ami miatt Peter az ajtóhoz sietett.

Mire utolértem, egy nő állt az ajtóban, aki rámosolygott az öcsémre. Napsütötte bőre volt, mintha az egész életét a szabadban töltötte volna, a szeme körül ráncok ültek. Barátságosnak tűnt. A derekánál kicsit kigömbölyödött, de a karja erős volt.

– Jó estét! – köszönt rám felvont szemöldökkel. – Elnézést, hogy így hívatlanul állítunk be. Mi lakunk a szomszédos tanyán, a mező túloldalán. Hallottam hírét, hogy új család költözik a Majorba, és át szerettem volna nézni, hogy ezt odaadjam nektek. Házavató ajándék. – Ezzel elém tartott egy kosarat.

– Köszönjük. – Elvettem tőle a kosarat, aminek súlya lerántotta a karomat, a házat pedig fenséges illat töltötte be. Ekkor jelent meg anya, aki megigazította a haját és lesimította a felsőjét. Odaadtam neki az ajándékot.

– Üdvözlöm – köszönt ismét a nő, most anyának címezve. – Sue Bright vagyok. Épp most mutatkoztam be a lányának. Mi vagyunk a legközelebbi szomszédjuk.

– Audrey-nak hívnak – mondtam. Anya oldalba bökött. Ekkor jelent meg Sue mögött egy másik alak. Azonnal elvörösödtem, az arcom olyan harsány színt vett fel, mint annak a rendőrautónak a lámpája, amely a régi lakhelyünkön szokott cirkálni.

– Ő Leo – mutatta be a nő –, az unokaöcsém. – Egyáltalán nem hasonlítottak egymásra. Először is, a nő még csak félig sem volt kínai származású, ellentétben Leóval. Aki egyébként épp az ajtóm előtt szobrozik, rajtam pedig a legbénább farmerem és egy kinyúlt póló van, anyának ketchupfoltos az arca, Pete a karomat rángatja, Sue pedig Leót taszigálja befelé.

– A bátyám fia. Velem lakik egy ideig a farmon, a mező túlsó végén – magyarázta el ismét Sue, miközben a táskájában kutatott, majd elővett egy doboz Smartiest, és Peternek adta.

– Nagyon kedves – búgta anya, de tudtam, hogy csak aranyos próbál lenni. Az illemre nagy hangsúlyt fektetett.

– Ha valamire szükségük lenne, csak szóljanak. – Sue még mindig mosolygott, de a helyzet kezdett egyre kínosabbá válni.

– Jöjjenek be – mondtam sietve, mert már nem bírtam tovább. Kedves embereknek tűntek, olyanoknak, akik nem félnek semmitől. Minél többen vagyunk a házban, annál jobb.

– Hát, csak egy pillanatra, ha nem zavarunk – lépett be a nő az ajtón, és rögtön elkezdte csodálni a berendezést, mindenhez fűzött egy-két jó szót, el volt ájulva attól, hogy rendbe hoztuk a házat.

– Tudják, eléggé le volt robbanva – mesélte, miközben végigmentek a hallon. Leo követte őket, én nem néztem rá, mereven Sue hátát figyeltem magam előtt.

Anya dióhéjban elmesélte neki eddigi életünket.

– Északról költöztünk ide. A Pond Streeten kaptam munkát, a gyerek hospice házban. Nővérként dolgozom, Sue, nem volt nehéz munkát találni, és hát, családi okok miatt kellett eljönnünk, és újrakezdenünk az életet. – Hosszú szünet következett, de Sue nem kérdezett semmit, anya pedig most az egyszer nem mondott többet. Majd legközelebb folytatja, addig is ott a feszültség. Anya mestere annak, hogyan kell elmondani egy jó sztorit.

Sue és anya eltűntek a konyhában. Valaki megnyitotta a csapot, folyt a víz, majd a tűzre került a kanna. Peter ismét elővette szégyenlős énjét, és elsomfordált a kanapé mögé.

A srácnak, talán Leo volt a neve, már biztosan feltűnt, hogy milyen visszataszítóan nézek ki. Nincs rajtam smink. Zsíros a hajam. Ő düftinkabátot viselt és zöld gumicsizmát, mint aki épp most lépett ki egy lovas magazinból, amiből rengeteg van a körzeti rendelő várójában. Ráadásul már nem is igazán srác volt, hanem gyakorlatilag egy felnőtt férfi, aki nem illett ide, az állott szagú, borzalmasan csupasz falú házba, amelyet mindenütt anya holmija borított. Én a kanapéra ültem, így neki a fotel jutott, rondaszürke velúrszövettel, amelyet az évek alatt foltosra ültek, ráadásul az ülőrész közepe össze is volt szakadva. Fel kellett volna ajánlanom, hogy vegye le a kabátját. Hoznom kellett volna neki valamit inni. De nem akartam felkelni, nehogy még többet lásson belőlem. A térdemre tettem egy párnát, és elbújtam mögé, de a karom túl későn jutott eszembe – addigra már észrevette.

– Szóval? – kérdezte, majd gyorsan az arcomra vándorolt a tekintete, aztán megköszörülte a torkát, és a következő kérdést már Peterhez intézte: – Mit csinálsz?

Leo rápillantott a földön heverő nyitott füzetre, a körülötte szétszórt vadiúj színes tollakra. Peter ránézett, majd visszatette a hüvelykujját a szájába.

– Aud azt mondja, hogy jegyezzünk fel mindent – motyogja Peter. Leo felém fordult, mintha nekem magyarázatot kéne adnom. Lehajoltam, felvettem a füzetet, és becsuktam. A nyusziról készült rajzom egy rettenet. Aztán meg mi köze van hozzá.

– Ez csak egy napló – mondtam –, egyfajta természetnapló. Peter szereti a természetet.

– Tényleg? Én is – mosolygott barátságosan Leo. Nem sóhajtozott, nem forgatta a szemét, nem dobolt az ujjaival a karfán, hanem előrehajolt, alkarjával megtámaszkodott a térdén, és barátságosan beszélgetni kezdett az öcsémmel.

– A múltkor láttam egy borzot. Hatalmas volt. Ekkora – tárta szélesre a karját. – Tök megijedtem, de komolyan. Óriási fogai voltak – mesélte egy grimasz kíséretében.

– Én még nem láttam – mondta Peter, majd megtorpant egy pillanatra. – Neked van háziállatod? – kérdezte. Én rámosolyogtam. Ő felállt, és Leo mellé lopózott. – Volt egy hörcsögöm, de meghalt.

– Jaj, de kár. Sue-nak van egy kutyája. Meg egy pónija is, de az sajnos öreg és lassú. Ha jobban belegondolok, a kutya is. Igazából egy kígyót szeretnék – mondta Leo Peter szemébe nézve –, de nem hiszem, hogy Sue repesne az örömtől.

– Egy kígyót? – kuncogtam a kezem takarásában. Peter arcáról mindent le lehetett olvasni.

– Aha. Nem lennék meglepve, ha egyszer látnál egyet az erdőben. De ne aggódj, nem mérgesek! Legalábbis azt hiszem. – Ahogy hallgattam, olyan volt, mintha egy herceggel beszélgetnék. Nem mintha képben lettem volna afelől, hogyan beszélgetnek a hercegek. De ő úgy beszélt, mint ha gyerekkorában pávát kapott volna ebédre, kristálypohárból itta volna a vizet, aztán meg Lord és Lady Kékharisnyával bratyizott volna. Majd rádöbbentem, hogy be kéne csuknom a számat.

Peter felém fordult.

– Nekünk is lehet kígyónk, Aud?

– Nem hiszem, Pete. De majd figyeljük őket az erdőben, jó? Meg lefotózzuk őket.

Leo rám vigyorgott, én félénken visszamosolyogtam. Azzal nem volt semmi baj, ha Peterrel beszélgetett, de nem akartam, hogy hozzám is szóljon. Még jobban magamhoz szorítottam a párnát. Leo nagyon izmos volt. Segítség!

– Hogy megy a beilleszkedés? – kérdezte.

– Hát, egész jól, mondjuk. – Ami azt jelentette, hogy rosszul. Úgy tűnt, megértette, a szeméből együttérzés szűrődött.

– Kemény dolog új helyre költözni. Gimis leszel?

– Aha.

– Én végzős vagyok, hála istennek.

– Ó. – Akkor miért beszélget még velem? Bonyolultnak érzem magam, valaki olyannak kéne lennem, aki nem vagyok.

– Na és te? – kérdezte, így muszáj voltam válaszolni.

– Tizedikes vagyok. De sokat kihagytam. Van mit bepótolnom – válaszoltam.

– Hát, sok sikert hozzá. – Kedves, komoly arca volt, keskeny egyenes orral, borostyánszín, tiszta szemmel. Erős teste, széles válla kitöltötte a teret. Megmozdult a szája, elmosolyodott, várt, talán arra, hogy válaszoljak, de nem is hallottam, hogy mit mondott, annyira el voltam foglalva azzal, hogy nézzem, noha nem kellett volna. De meg akartam ismerni.

– Tessék? – bámultam rá. Mint egy idióta, tolna le anya, és gyorsan becsuktam a számat.

– Azt mondtam, hogy remélem, minden jól fog menni. Örülnék, ha körbevezethetnélek. – Leo helyzetet változtatott. – Ha szeretnéd.

– Ó. – Még jobban begubóztam, majdnem összegabalyodtak a lábaim. Ő felnevetett, udvariasságból. Félrenéztem, de ő továbbra is engem figyelt, és amikor felnéztem, valószínűleg találkozott a tekintetünk egy pillanatra, bár nem vagyok szakértő az ilyen dolgokban. Mindegy, bárhogy is volt, kivert a víz, elvörösödtem, és elfordítottam a fejem. Nem létezik, hogy egy olyan srác, mint Leo, egy olyan lány után érdeklődjön, mint én. Én vagyok az, aki elveszik a tömegben, akiről öt perccel a találkozás után elfelejti az ember, hogy kicsoda. Egész jó tolvaj lenne belőlem, úgy surrannék be, mint egy felhő, majd kisurrannék valami értékkel a kezemben – észre se vennének. Leo hamar elfelejt engem, elfelejti, hogy beszélgettünk. Ez van. Mindegy. Azért udvariasnak kell lennem.

– Köszönöm – mondtam a padlónak –, az remek lenne. Persze csak ha nem probléma. – Ennyi volt, nem volt mit mondani. Kivéve azt, hogy: – De nem kell. Nem kell úgy csinálnod, mintha kedved lenne hozzá. Semmi baj. Megleszünk, nem igaz, Pete? Szeretünk egyedül lenni.

Peter bólintott, majd elvitte a füzetet az ölemből. Leült a szőnyegre, a lábam mellé, felvette a barna filctollat, és rövid, döfködő mozdulatokkal elkezdte kiszínezni a rajzot.

Leo elvörösödött. Én még ezelőtt nem láttam zavarban lévő srácot. Pedig nem akartam bunkó lenni. Rágcsálni kezdtem az ajkam, de tudtam, hogy nem lesz itt semmilyen tuti sztori. Vagy flört. Vagy szellemes évődés. És erre idővel Leo is rájön.

– Hát, az ajánlat még áll – válaszolta Leo a falnak, miközben vette fel a kabátját, én pedig azt kívántam, bárcsak valami mást mondtam volna, jobban megerőltethettem volna magam, de nagyon nehezen barátkozom. Ismét kivert a víz. Szégyellem magam. Ez is egy olyan pillanat volt, amelynek egyszerre kellett volna örökké tartania és azonnal véget érnie. Szívás így is, úgy is.

Anya jelent meg az ajtóban Leo nagynénjével. Leo felpattant, már alig várta, hogy ajtón kívül lehessen. Az én hibám volt, még akkor is, ha nem volt szándékos.

– Majd találkozunk – próbáltam javítani a helyzeten, de olyan gyorsan elment, hogy abban sem vagyok biztos, hogy ő is elköszönt-e.

Leo

– Nem is volt olyan borzasztó, igaz?

Szíve szerint Leo diszkréten a szemét forgatta volna, de az biztos nem kerülte volna el nagynénje figyelmét. Ha nagyon muszáj válaszolnia, akkor gyötrelmesnek írta volna le a találkozót.

– Aranyosak a gyerekek. Helyes család – folytatta Sue. Leo előre tudta, hogy mi következik, és semmi kedve nem volt hozzá. Ahhoz képest, hogy Sue már évek óta egyedül élt, egyáltalán nem remete életmódot folytatott. Ami azért kár.

– Csak ígérd meg, hogy nem kell még egyszer átmennünk. Elég nyilvánvaló volt, Sue, hogy nem akarják, hogy belefolyjunk az életükbe. Meg egyébként is kiráz a hideg attól a helytől.

– Ne hülyéskedj! Tudod, hogy milyen barátkozós vagyok. Nincs ebben semmi rossz. Ugye felajánlottad nekik, hogy körbevezeted őket?

– Fel, szóval le lehetne szállni rólam?

– Rendben. – Leo tudta, hogy a nagynénje jót akar, hogy azt szeretné, hogy legyenek barátai, de a háta közepére se kívánta a barátkozást. Volt már, hogy nyitott a többiek felé, ahogy Graham fogalmazna, és tiszta hülyét csinált magából. A fiú felmordult, Sue pedig vigyorogva nézett rá.

– Hogy is hívták? – kérdezte Sue-tól a lányra gondolva, ahogy hosszú, szőke haja kócosan leomlott a hátára, a hosszú frufrura, amely elfedte a szemüveg mögött pislogó szemét, mintha valami tikkje lenne. Bár az sem zavarta volna. Rengeteg hasonló emberrel találkozott az elmúlt néhány évben. Aztán eszébe jutott, hogy milyen hosszú ujjai vannak, milyen finom, kecses a keze. És milyen magas. Ez tűnt fel neki elsőre, hogy milyen hosszú a nyaka, a lába, a karja. Megrázta a fejét, hogy elhessegesse a képet.

– Audrey. Furcsa név, manapság nem túl divatos – mondta Sue, megakasztva Leo gondolatait.

– Hmm. – Ha őszinte szeretett volna lenni magával, be kellett vallania, hogy tetszett neki a lány. Felnevetett, amikor eszébe jutott, hogy majdnem milyen durva volt, majd mennyire megdöbbent magán, mint aki nincs hozzászokva ahhoz, hogy kimondja azt, amit gondol. Az ő hibája volt: nem tűnt igazán lelkesnek, Audrey pedig megérezhette ezt. Talán ilyen kopj le, nem érdekelsz tartalmú jeleket küldött.

Sue vezetett hazafelé. Leo az ujjával elkente a párát az ablakon, hátradőlt az ülésen, és gondolkozott. Volt valami keménység a lányban, valami, ami azt üzente: hozzám ne merj érni. Ha fájdalmat okozol nekem vagy az öcsémnek, meg fogsz érte fizetni. Kíváncsi volt, hogy mi tette ilyen gyanakvóvá. Kedvesnek kell lennie. Le kell vetkőznie a negatív gondolatokat; Graham mindig ezt javasolta. Grahamnek sok mindenben igaza volt, de hát ez volt a munkája. Hogy rendbe hozza az elcseszett tinédzsereket.

– Hívjam át őket vacsorára? – Sue az utat figyelte, de Leo nagynénje szája sarkából megállapította, hogy vigyorog. Biztos a kerítőnő szerepére pályázik.

– Nem tudod leállítani magad, igaz? – morrant rá Leo, de Sue csak nevetett, nem volt az a sértődős fajta.

– Nem. Te pedig légy kedves!

– Én mindig kedves vagyok. – Tényleg jó lett volna kibékülni Audrey-val, megmutatni neki a környéket, mosolyt csalni az arcára. Tetszett neki a kihívás.

– Jó fiú. – Miután beálltak a felhajtóra, Leo kipattant az autóból, és egy jókora lökéssel bezárta a kaput. Jó volt itt lenni, a szabadban, friss levegőt szívni. Senki sem akar a fejében turkálni. Leo átkarolta nagynénjét, és megpuszilta az arcát. Ha úgy vesszük, megmentette az életét, amikor belement abba, hogy hozzá költözzön, és ha ez azt jelenti, hogy tartozik neki, akkor ő törleszteni fog.

Audrey

Anya az egyenruhájában gyorsan végigtrappolt a folyosón, mint valami elfoglalt üzletasszony, én meg lemaradtam, hogy kicsit eltűnjek a gyerekek között, és eljátszhassam, hogy nem ismerem őt. Hétfő volt, az első tanítási nap, és mondtam neki, hogy ne kísérjen be, de ő azt hajtogatta, hogy ez rossz benyomást keltene, mintha nem érdekelné a gyereke. Amúgy se mondjam, hogy nincs rá szükségem. Azt már nem látta, hogy megráztam a fejem, csak végigmasírozott a kocsifelhajtón. Némelyik gyerek megbámulta, de a rúzs ott volt a száján, mosolygott, és nem törődött senkivel.

– Audrey – fordult hátra, hogy megkeressen, majd ismét a nevemet kiáltotta, sőt üvöltötte. – Gyere, szívem, sietnünk kell. – A lányok, akik mögött megbújtam, tátott szájjal, aztán kacagva néztek rám, összekombinálták a dolgokat, és a tervem, hogy eljátszom, olyan vagyok, mint a többiek, még azelőtt dugába dőlt, hogy nekiállhattam volna. Anya beterelt az osztályterembe, a túlsó sarokban az asztalok körül álló gyerekek megbámultak.

– Anya, menj csak, megleszek. – Úgy hangzott, mintha héliumot szívtam volna.

– Nem, megvárom az osztályfőnöködet. Biztos akarok lenni abban, hogy minden oké. – Kinyújtott kezével lesimította a hajamat, megigazította a blézeremet. Az egyenruha borzalmasan állt rajtam, pálcikafigurának látszottam benne. Mintha bárki elfújhatott vagy egy gyufával felgyújthatott volna.

– Nem lesz semmi baj, ígérem. Csak menj el – sziszegtem a padlót bámulva.

– Audrey – sértett arcot vágott, amitől mindig kivoltam –, nem akarod, hogy itt legyek?

– Nem. – Lehunytam a szemem, majd kinyitottam, és szúrósan ránéztem. – Kérlek, anya, menj el! Egy hülye csitrinek nézek ki melletted.

– Aud – mondta figyelmeztetően, közben fintorogva körülnézett, hogy valaki hallja-e, miről beszélgetünk.

– Anya, kérlek!

Becsöngettek, a terembe egy virágcsokornyi lány lépett be. Fényesek voltak, csillogtak, mint akiket frissen szedtek, és még megvan a gőgös hamvasságuk. Érinthetetlennek tűntek, soha nem gondolkoztak el azon, hogy mi az idő, mi a jövő, mit jelentenek ezek a szavak, és azt hitték, hogy minden örökké tart. Senki sem tudná, még ha akarná sem, elvenni a napfényüket.

Anya odalépett az osztályfőnökhöz, a kezét nyújtotta, nem foglalkozott azzal, hogy a tanár karja dugig volt könyvekkel és papírokkal.

– Az új lány, Audrey Morgan anyukája vagyok.

– Ó, igen, örülök, hogy megismerhetem önt, és természetesen a lányát is. – Rám nézett. Visszamosolyogtam, megigazítottam a táskám, és kinéztem az ablakon.

– Igen, ő az. Elkésem a munkából, ha nem sietek, de úgy gondoltam, hogy jobb, ha beköszönök. – A tanár továbbra is úgy nézte anyát mosolyogva, mint akinek fogalma sincs, hogy mit is kellene mondania, és próbált úgy tenni, mintha ez teljesen normális lenne. Majdnem elsüllyedtem. Anya megköszörülte a torkát. – Örömmel venném, ha minden este tájékoztatna Audrey haladásáról. Tudnom kell, hogy halad, de otthon egy szót sem tudok kihúzni belőle.

– Természetesen felhívom. A telefonszámát, gondolom, megtaláljuk a naplóban.

– Igen. Ha maga nem hív, akkor én telefonálok. Audrey már hosszú ideje betegeskedik, tanárnő.

– Miss Jones.

– Igen, persze, Miss Jones. Audrey sokat kihagyott az iskolából. Persze, mindent megtesz, hogy behozza a lemaradását, de hát nem egy lángész… ne vedd magadra, drágám – villantotta rám a tekintetét, majd megsimogatta arcomat, mintha valami képzeletbeli foltot akart volna letörölni onnan. Elrántottam a fejem, hátha békén hagy. Az egész terem feszülten figyelte a jelenetet, éreztem, ahogy az arcom felveszi a ketchup színét. – Családi örökség… Én sem volt valami nagy szám az iskolában. Későn érő típus vagyok. Boldoggá tenne, ha ezt figyelembe venné. Azt is remélem, hogy ha Audrey nem érzi jól magát, akkor azonnal felkeresheti a védőnőt, vagy felhívhat engem.

Miss Jones erőltetett mosollyal rám nézett, és szinte nem talált szavakat.

– Örülök, Audrey, hogy a mi osztályunkba fogsz járni. Iskolánk közössége mindenkit tárt karokkal fogad, és ott igyekszünk segíteni, ahol csak tudunk.

– Ez csodálatos. Érezni lehet a hely melegségét. – Anya mosolyogva körbenézett az osztályon, mintha az, amit csinált, teljesen normális lett volna. A többiek rámeredtek, még csak nem is próbálták elrejteni arcukról a bugyuta vigyort.

– Én most elmegyek. Legyen szép a napod, Audrey, szívem. – Aztán, mintha nem csinált volna elég nagy hülyét belőlem, anya még meg is ölelt.

Eloldalogtam egy üres asztalhoz, és igyekeztem láthatatlanná válni.

Az első óránk francia volt. Nulla vagyok franciából, de a mellettem ülő lány meglökte a karom.

– Kerüld a szemkontaktust! – mondta. Zavartan pillantottam rá.

– Madame Partridge-nak vannak dolgai – suttogta. – Ha felnézel, akkor neked teszi fel a legnehezebb kérdéseket a befejezett múlt időről. Szóval tekintetet a padra, oké?

Ránéztem a padtársamra. Sötét haj, sötét szemek, rózsás arc. Világossárga fűzős bakancs. Észrevette, hogy a cipőjét nézem, kinyújtotta a lábát.

– Menő, nem?

– Aha, az.

– Nem lányos cucc, de nem törődik vele senki. Ha mosolyogsz, sok mindent elnéznek az emberek. – Mosolygott, elővillant fogszabályozós fogsora. Visszamosolyogtam. – Jen vagyok. Te meg Audrey. Hallottam, amikor anyukád bemutatott.

– Hát, igen, kicsit eltúlozta. Tök ciki volt.

– Az enyém is ilyen. Mind ilyenek.

– Tényleg?

Jen bólintott. Madame Partridge megkérdezte, hogy hívnak. Jen a keze takarásában súgott, hogy eszembe jusson az egyetlen mondat, amit tudtam. – Je m’appelle Audrey – válaszoltam. Madame Partridge-nak eltorzult az arca, és érthetetlen szóáradatba kezdett.

– Azt mondta, hogy fülsértő az akcentusod – motyogta Jen –, de szerintem az övé is. – Felnevetett, és én is vele nevettem.

Nem tartott sokáig a jókedvem. Még Jen segítségével sem tudtam követni, hogy miről is van szó, és tizenöt perccel később pedig már fel is tettem a kezem.

– Szeretnék kimenni a mosdóba – mondtam.

– Hogy mondja?

– Ki kell mennem a mosdóba – ismételtem meg. Valaki mögöttem felnevetett.

Madame Partridge mondott valamit franciául, én meg csak bámultam rá, amíg fel nem adta, és nem intett a kezével, hogy elhagyhatom a termet. Kirontottam a helyiségből, és végigszaladtam a folyosón. Fogalmam sem volt arról, hogy merre megyek, amíg rá nem akadtam a vécére. A fertőtlenítő szaga égette a torkomat, én mégis magamra zártam az egyik fülkét, ráültem a lecsukott ülőkére, szorosan ökölbe szorítottam a kezem, hogy ne tudjam összekarmolni vagy kapargatni a bőrömet, és vártam a csengőre.

Ebédidőben a porta felé indultam. Senki sem figyelt, így kiszöktem az ajtón, összehúztam magamon a kabátomat, és végiglopóztam a járdán.

Az iskola-előkészítő az út túloldalán állt. Anyával reggel itt hagytuk Petert, és most meg kell találnom.

A kerítésen átnézve próbáltam az udvaron kiabáló, rohangáló gyerekseregből kiszúrni az öcsémet. Minél később vettem észre, annál nehezebben vert a szívem, mintha bele akart volna süllyedni a mellkasomba.

– Hol vagy? – motyogtam az udvar szélét vizsgálva. Aztán észrevettem, egyedül volt, nekitámaszkodott a falnak. A falat egy napraforgó hatalmas festménye díszítette, Pete feje alig érte el a leveleket. – Pete! – kiáltottam. Tölcsért csináltam a kezemből, az arcomat nekinyomtam a drótkerítésnek. – Pete! – Már integettem is, fel-alá járkáltam a kerítés mellett, hogy közelebb jussak hozzá. Amikor harmadjára kiáltottam a nevét, a fejét felkapva körbenézett, majd egyenesen rám meredt.

– Audrey – tátogta, majd apró lábain bizonytalanul szaladni kezdett felém. Peter a drótkerítésen átnyúlva megfogta a kezemet. Leguggoltam, és megpusziltam az öklét.

– Rendben vagy?

– Én igen – válaszolta. – Te jól vagy, Aud?

– Hát persze, öcskös. Mit csinálsz?

– Csak játszok – vonta meg a vállát.

Elmosolyodtam.

– Biztos vannak kedves gyerekek, Pete, menj fogócskázni vagy focizni.

– Azt mondták, hogy nem játszhatok, mert új vagyok – vonta meg ismét a vállát. Beleharaptam az ajkamba.

– Akkor majd holnap – vigasztaltam. – Holnap már nem leszel új, igaz?

– Nem tudom, Aud, talán még az leszek. – Elkerekedett a szeme, és láttam rajta, ahogy azt számolja, hogy vajon hány napig lesz még más, mint a többiek.

Leo

Leo már megint elkésett a biológiaóráról. A keddi duplaóra nem igazán hozta izgalomba. Az iskola egyik hosszú folyosóján sétált, és az jutott az eszébe, hogy az iskola olyan, mint egy élőlény hosszú csápokkal, és hogy ő hogyan merülne alá nyáron, hogy megnézze a víz alatt is, amikor szembetalálkozott Audrey-val.

– Szia – üdvözölte. Audrey ránézett, behunyta a szemét, mintha Leo lett volna az utolsó ember, akire számított ezen a folyosón. A fiú kitartóan mosolygott. Audrey olyan lánynak tűnt, akinek szüksége van a mosolyokra. Sue-nak igaza volt, jó dolog barátságosnak lenni.

– Eltévedtél? – kérdezte Leo érdeklődve.

– Nem, csak a védőnő irodáját keresem – válaszolta a lány, majd ugyanúgy elvörösödött, mint tegnap.

– Arrafelé van – mutatott Leo abba az irányba, ahonnan jött.

– Köszi. – Audrey félreállt az útjából.

– Beteg vagy? Szükséged van valamire? – Úgy illett, hogy rákérdezzen. Nem teheti meg vele, hogy hagyja elmenni, hogy aztán összeessen valahol.

– Nem, megvagyok. – A lány a fogával ráhúzta a kezére a kardigánja ujját, miközben beszélt, majd megállt, ránézett Leóra, aztán továbbment arra, amerre Leo mutatta. Leo utolérte a lányt, elfelejtetve a biológiaórát. Audrey a szeme sarkából rápillantott a fiúra, a szája alig láthatóan megmozdult, mint egy kezdetleges mosoly. Megvagy, tolult a nyelvére, de ez szörnyen bosszantó lett volna, és biztos volt abban, hogy mondania kellene valami mást helyette, de csak az jutott eszébe, hogy Audrey haja holdfényszínű, és nem is annyira sétál, hanem inkább siklik. Nyilvánvaló, hogy ezek a megfigyelések nem minősültek alkalmasnak egy társalgás megkezdésére. Nyilvánvaló, hogy Audrey nem szeretett volna beszélgetni, nem szerette volna, ha valaki kísérgeti.

– Szóval, igen, erre van – mondta végül Leo, amikor egy másik hosszan, fehéren és üresen kígyózó folyosóhoz értek.

– Meg fogom találni. Köszi.

– Nincs para. – Leo megállt, és figyelte, ahogy a lány tovalebeg.

Audrey

Másnap a szünetben megkérdeztem Jent Leóról. Tegnap akkor tűnt fel, amikor ellógtam a fizikaórát, most meg itt sétál előttünk, a szekrényeknél. Felém intett, hangtalanul köszönt, majd folytatta az útját. Csak annyit akartam tudni, hogy ismeri-e, mindösszesen ennyit, de egy másik lány, akinek még csak a nevét sem tudtam, belekotnyeleskedett.

– Leót? A végzősök közül? Azt a Leót? – Ujjával arrafelé bökött, amerre a fiú távozott. Mosolyt erőltettem magamra, és bólintottam.

– Igen, azt hiszem.

– Már foglalt – mondta az ismeretlen lány. Jen a szemét forgatta, megrázta a fejét, és becsapta a szekrényét.

– Ezt hogy érted? – Nem tudtam nem megkérdezni.

– Úgy, hogy foglalt, tudod… Foglalt. – A lány nekidőlt a falnak, és összefonta a karját a mellkasa előtt. Megráztam a fejem, és elfordultam.

– Köszönjük a segítséged, Lizzy – mondta Jen bosszúsan, és magával rángatott.

– Egyébként mit akarsz tudni róla? – A Lizzy nevű lány követett minket, betolakodott a látómezőmbe. A tekintetével engem fürkészett, valami gyűlölnivalót keresett rajtam.

– Semmit. Felejtsd el! – Megvontam a vállam, és ismét rámosolyogtam. Leo nem jelentett semmit, nem is ismertem.

– Maradj távol tőle! – fenyegetett meg Lizzy, de én nem figyeltem rá, hanem követtem Jent az osztályterembe, leültem, és elővettem a könyveimet.

– Ne is foglalkozz vele, Lizzy egy ribanc. Meg egyébként is bele van zúgva tudodkibe – suttogta Jen a névsorolvasás közben. – De nem hiszem, hogy együtt is vannak.

– Nem mozgat meg.

– Mindegy, de Lizzyvel tényleg nem kell foglalkozni, jó? Attól tartok, hogy a zöld szemű szörnnyel állunk szemben. – Vetett egy pillantást Lizzyre. Ő is felnézett, és kinyújtotta a középső ujját. Jen csak felhúzta a szemöldökét, és megrázta a fejét.

Azon töprengtem, vajon követhetem-e mindenhová Jent, vajon összebarátkozhatunk-e, ha mindenhol ott vagyok, mint az árnyéka. Nem volt szükség rá.

– Gyere – mondta ebédkor –, elkísérlek a menzára. Nem valami nagy szám, szóval remélem, hoztál valamit otthonról. Első lecke: ne bízz az őslakosokban. Második lecke: ne edd meg a kajájukat.

Jen elővett egy magazint, letette közénk az asztalra, és egy műanyag dobozból pestós tésztát evett. Nem beszélt sokat, közben én is elböködtem az ebédemet, olyan bandákról néztem képeket, akikről még nem is hallottam, időről időre pedig körülnéztem a hatalmas, visszhangzó étkezőben. Lizzy és a barátnői – egyikük nevét sem tudtam – észrevettek, és odajöttek az asztalunkhoz.

– Na és, hol van a pasid? – hajolt az arcomba Lizzy. Sajttól és hagymától bűzlött a lehelete. Jen felnézett, majd folytatta az újság olvasását. Én úgy tettem, ahogy Jen javasolta, és mosolyogtam. Ezek a lányok nem jelentettek fenyegetést.

Tavaly kutyaszar volt a táskámban; a hátsó sorból a fiúk pénzérmékkel lőttek; epe íze volt a számnak; Aidy Parker odaállt mellém, a farka az arcomban, megragadta a fejem, és odahúzta a sliccéhez, a hajam az öklében. Nevetés rázta a mennyezetet és a falakat. Ehhez képest Lizzy egy senki.

Felvettem a táskám, felálltam, és befurakodtam a lányok közé.

– Na ne már, nézz körül a végzősök tantermében, talán ott lesz. Elkísérünk, aztán majd meglátjuk. – Körülfogtak. Elég. Ha hozzám ér, ki fogok borulni. Senki sem érhet hozzám, senki, kivéve Petert és anyát.

– Ne, hagyd csak, sok a dolgom. – A hangom elcsuklott, elárult. Nem voltam olyan biztos magamban, mint kellett volna. Valaki segítsen. Most.

Jen felállt, és átkarolta a vállam. Ezzel nem volt probléma.

– Valójában épp indulni készültünk, Liz, szóval jó lenne, ha lekopnál. – Jen kirángatott a lányok gyűrűjéből, majd valamivel távolabb rám nézett, és megrázta a fejét. – Hát, Audrey, az az érzésem, hogy nem lesztek puszipajtások.

Anya hangja szűrődött ki a falakból – bárhol is legyen, látom magam előtt, ahogy leguggol mellém, és ujjával figyelmeztetve azt ismételgeti: Aud, te áldozat vagy, te áldozatnak születtél, és tudtam, hogy az aggódás mögött igazából azt gondolja, hogy magam hozom a fejemre a bajt. De ebben az iskolában más lesz a helyzet. Itt én is más vagyok. Nem fogadom el az áldozat szerepét.

– Semmi baj – mondtam Jennek –, megbirkózom vele.

– Rendben. Ne hagyd, hogy gyengének lásson! Olyan, mint az egeret kergető macska. Mutasd meg neki, hogy ki a főnök! Oké?

– Oké – bólintottam, és követtem Jent az iskolába. Felemelt fejjel lépdelt a folyosón, a bakancsa napraforgósárgán virított. Megszaporáztam a lépteimet, hogy utolérjem, aztán émelyegni kezdtem, amikor belém karolt, és magához húzott, mintha hozzá tartoznék.

Leo

Leo magasra feldobta az almáját a levegőbe, majd egy kézzel elkapta, olyan mozdulatot tett, mintha el akarná dobni, aztán zsebre tette. Sütött a nap, végre eljött az ebédidő, és tiszta volt a levegő. Leült egy padra, hátrahajtotta a fejét, becsukta a szemét, és úgy süttette magát, mint egy hüllő. Amikor ismét kinyitotta a szemét, ott állt ő, hirtelen előbukkanva az őszi ködből, mint az Artúr-legenda egyik szereplője. Leo összerezzent. Ez azért fura volt. A lány csak állt ott, és bámulta őt. Zavarba ejtő.

– Helló – mosolygott Audrey-ra Leo. Ez nála alap volt, így nem mondhatja senki, hogy még csak nem is próbálkozik.

– Szia.

Már egy hete nem találkoztak, és már majdnem elfelejtett Audrey-ra gondolni, de most ismét elvigyorodott.

– Rám hoztad a frászt. Azt hittem, hogy… nem is tudom…