John Piper

Ne pazarold
az életed!

– részlet –

A fordítás alapjául szolgáló mű:
John Piper: Don’t Waste Your Life
Copyright © 2003 by Desiring God Foundation, Text updated 2009

Published by Crossway a publishing ministry of Good News Publishers Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.
This edition published by arrangement with Crossway. All rights reserved.

© Koinónia, 2021, 2023
Hungarian translation © Kriszt Éva, 2021

Fordította: Kriszt Éva
Szerkesztette: Incze Éva

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 973 165 285 6

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Louie Gigliónak,
szíve szenvedélyes vágyáért,
hogy ez a nemzedék
megismerje Jézus Krisztust

Előszó

Bármennyire hihetetlen, Bob Dylan is helyet kap ebben a keresztény kiadványban. Azért említem meg őt itt, mert könyvem első kiadása (2003) és a mostani (2017) között irodalmi Nobel-díjat kapott. Döbbenetes! A Nobel-díj honlapja szerint azért díjazták, mert „újfajta költői kifejezésmódot tudott létrehozni az amerikai dalszerzői hagyományokban”. Csakhogy ellentét feszül az én történetemben szereplő Dylan és a Nobel-beszédet mondó Dylan között. Miután Dylan kitért arra, hogyan formálták munkásságát az olyan klasszikusok, mint a Moby Dick, a Nyugaton a helyzet változatlan vagy az Odüsszeia, feltette a létezés értelmére vonatkozó kérdést: „Mit jelent tehát ez az egész?” Várakozásteljesen kezdtem hegyezni a fülemet. Erről szól az én könyvem is. Mit jelent az élet?

Dylan így felelt a saját kérdésére: „[A dalaim] rengeteg különböző dolgot jelenthetnek. Csak az számít, hogy megérintsék az őket hallgatókat. Nekem nem kell tudnom, kinek mit jelent… és nem is fogok ezen rágódni – hogy mit jelent ez az egész.”

Ha ezt a kijelentést valaki hősiesnek, bátornak vagy hitelesnek találja, akkor nem biztos, hogy tetszeni fog neki a könyvem, legalábbis első nekifutásra. Mert én tragikusnak tartom. Hetvenhat évnyi élet nagyon hosszú ahhoz, hogy ilyen következtetésre jusson valaki: „Nem fogok azon rágódni, hogy mit jelent ez az egész. Csak az számít, hogy megérintsen.” Nem, Dylan úr, egy ilyen szenvedő világban, ahol a halállal és az örökkévalósággal kell szembenéznünk, nem elég az, ha valami „megérint”.

Ez a könyv arról az örömről szól, amely soha nem ér véget. A különös csavar azonban az, hogy ez az öröm mindenek felett álló Kincsnek láttatja Istent – olyannak, amilyen Ő valójában. Az el nem pazarolt élet alapja az a felfedezés, hogy a mi legmélyebb örömünk és Isten csodálatos fensége közös csúcsponttal rendelkezik.

De hozzá kell fűznöm egy figyelmeztetést is. Az Istent magasztaló öröm útjáért az életünkkel kell fizetnünk. Jézus azt mondta: „Aki elveszti az életét énértem és az evangéliumért, megmenti azt” (Márk 8,35). Vagyis jobb elveszíteni az életünket, mint elfecsérelni.

Ha örömmel azért élünk, hogy mások örömöt leljenek Istenben, nehéz életünk lesz: komoly kockázatokat kell vállalnunk, ugyanakkor teljes lesz az örömünk. Ez a könyv nem arról szól, hogyan kerüljük el a megsebződéseket, hanem arról, hogyan kerüljük el a napjaink elpazarlását. Lesznek, akik életüket vesztik Krisztus szolgálatában. Ez nem tragédia. Az a tragédia, ha az életet többre becsüljük Krisztusnál.

Remélem, tévedek Bob Dylannel kapcsolatban. Amikor kijelenti: „nem fogok azon rágódni, hogy mit jelent ez az egész”, azt valójában talán úgy érti: „nem fogok aggódni, mert már felfedeztem az élet nagy értelmét, és nem kell tovább rágódnom”. Talán valóban hiszi, hogy „ha válasz kell, hallgasd, hogy mit fúj a szél”1. Ha a válasz kell. Majd kiderül, mi keresnivalója van ennek a dalnak a történetemben. Nem azt hitette el velem, hogy nincs válasz.

Imádkozom minden olvasómért: akár diákként még merész álmokat szövöget az életével kapcsolatban, akár nyugdíjasként abban reménykedik, hogy talán nem vesztegeti el utolsó éveit. Aki kíváncsi rá, hogyan imádkozom, olvassa el a 10. fejezetet! Ott leírtam.

Addig is hálát adok Istennek minden olvasómért. Egyre nagyobb öröm tölt el minden egyes lélek láttán, aki keresi Istennek Jézus Krisztus arcán felragyogó dicsőségét. Ne felejtsük el, hogy egyetlen életünk van! Nincs több. Isten a saját maga számára alkotott bennünket. Ne tékozoljuk el azt az életet, amelyet ő adott!

John Piper
2017. szeptember 12.

1.

Életem fő szenvedélyének keresése

Apám az evangélium hirdetője volt. Valójában még mindig az, csak most már nem utazik. Amikor kisfiú voltam, nagy ritkán előfordult, hogy anyám, a húgom és én együtt utaztunk vele, és hallottuk őt prédikálni. Bár a beszédét jól kiszámíthatóan mindig humorral kezdte, az egész szolgálata véresen komolynak hatott. Sajátos hunyorgása és megfeszült ajka jelezte, amikor az igehirdetés lavinája elérte tetőpontját az üzenet gyakorlati alkalmazására vonatkozó részben.

„Elpazaroltam! Elpazaroltam!”

Ó, hogy esdekelt mindenkinek! Gyerekeknek, tizenéveseknek, fiatal egyedülállóknak, fiatal házasoknak, középkorúaknak, időseknek – minden egyes hallgatójának szívére kötötte Krisztus intéseit és hívó szavát. Rengeteg történet volt a tarsolyában minden korosztály számára: olyanokról, akik csodálatos módon megtértek, és olyanokról is, akik kevélyen elutasították a hitet, aztán tragikus módon az életüket vesztették. Ritkán fordult elő, hogy nem kísérték könnyek ezeket a történeteket.

Kisfiúként lánglelkű apám történetei közül egy idős korban megtért ember esetét találtam a leginkább szívbe markolónak. A gyülekezet évtizedeken át imádkozott ezért a férfiért. Ő keményen ellenállt az evangélium hívásának. Egyszer azonban valami miatt eljött a gyülekezetbe, amikor apám prédikált. Az alkalom végén, az ének alatt mindenki megdöbbenésére előrejött, és megfogta apám kezét. Leültek a legelső sorba, miközben az emberek hazamentek. Isten megnyitotta ennek a férfinak a szívét Krisztus evangéliuma előtt, megmentette bűneiből, és örök élettel ajándékozta meg. Ez azonban nem gátolta meg abban, hogy ráncos arcán könnyek csorogjanak végig, és zokogva hajtogassa: „Elpazaroltam az életemet! Elpazaroltam az életemet!” Mekkora hatást gyakorolt rám az is, hogy apám ezt könnyek között mesélte el!

Ez a történet az elpazarolt életét sirató idős emberről jobban megragadott engem, mint az összes többi azokról a fiatalokról, akik autóbalesetben életüket vesztették, mielőtt megtérhettek volna. Isten már zsenge gyermekéveimben félelmet és szenvedélyes vágyat ébresztett bennem, hogy ne tékozoljam el az életemet. Félelemmel és iszonyattal töltött el a gondolat, hogy megöregszem, és könnyek között azt kell majd mondanom: „Elpazaroltam…! Elpazaroltam…!”

Csak egy életed van, az is hamar elszáll

Szintén hatással volt fiatal életemre – először gyengébben, de idővel erősebben – egy kis táblácska, amely a konyhánkban függött a mosogató fölött. Hatéves voltam, amikor abba a házba költöztünk. Úgy gondolom tehát, hogy tizenkét éven át szinte minden nap rápillantottam a táblácskán álló szavakra, amíg tizennyolc évesen el nem mentem egyetemre. Az egyszerű üveglap hátulját feketére festették, a keretét képező szürke lánccal lehetett felakasztani. Az elején fehér betűkkel, óangol írással ez állt:

Egy életed van,
egy perc és vége,
Krisztus legyen hát
perced vezére.2

A vers bal felén egy festett kép volt: zöld hegy két fával és egy barna ösvénnyel, amely eltűnt a hegy takarásában. Kisfiúként, majd később vágyakkal és szorongásokkal terhelt, pattanásos kamasz fiúként hányszor néztem erre a barna ösvényre (az életemre), azon tűnődve, vajon mi vár a hegyen túl. Az üzenet egyértelmű volt. Mindenki csak egyszer futhat neki az életnek. Ennyi az egész. Egyetlen próbálkozás. És ennek az életnek a maradandó mércéje Jézus Krisztus. Jelenleg ötvenhét éves vagyok, és ugyanez a táblácska ott függ a falon, a bejárati ajtónk mellett. Látom minden alkalommal, amikor elindulok otthonról.

Mit jelentene eltékozolni az életemet? Égető kérdés volt ez. Vagy, pozitívabb megközelítésben, mit jelentene jól élni, nem elfecsérelni az életet, hanem… Az volt a nagy kérdés, hogyan lehet befejezni ezt a mondatot. Még azt sem tudtam, hogyan fogalmazzam meg a kérdést, hogyan tudhattam volna, mi a válasz?! Mi az ellenkezője életem elpazarlásának? Sikeres karriert építeni? Vagy maximálisan boldognak lenni? Vagy valami nagy dolgot elérni? Vagy megtalálni a legfőbb célt és értelmet? Vagy a lehető legtöbb emberen segíteni? Vagy teljes mértékben Krisztust szolgálni? Vagy Istent dicsőíteni mindennel, amit teszek? Van egyáltalán lényege, célja, értelme az életnek, amely valamennyi álmot betölti ezek közül?

„Az elvesztegetett évek”

Már el is felejtettem, milyen súlyosnak tartottam ezt a kérdést annak idején, amíg elő nem vettem a gyerekkori emlékeimet. 1964-ben, amikor készültem végleg elköltözni Dél-Karolinából, a Wade Hampton Középiskola kiadott egy egyszerű folyóiratot költeményekkel és történetekkel. A vége felé szerepelt egy vers Johnny Piper szerző neve alatt. Megkímélném tőle az olvasót: nem volt jó vers. Jane, a főszerkesztő nagyon engedékeny volt. Nekem ma már csak a cím és az első négy sor fontos. A címe az volt: „Az elvesztegetett évek”. Mellette egy rajzon idős ember ült hintaszékben. Így kezdődött a vers:

A világ rejtett titkát kerestem,
sok ifjú évem hiába telt.
Íme, most mégis vénülő testem
a rejtély nyomában új útra kelt.3

Ma már negyven év választ el ettől a verstől, és ez a negyven évem attól a félelmetes refréntől visszhangzik: „Elpazaroltam…! Elpazaroltam…!” Valahogy szenvedélyesen vágytam megtudni az élet értelmét és lényegét. Az etikus kérdés („megengedhető-e valami?”) eltörpült ahhoz a kérdéshez képest, hogy „mi a fő dolog, a lényeg?” Csaknem undorral töltött el a gondolat, hogy az erkölcsi minimumra vagy a céltudatosság szinte teljes hiányára építsem az életem, hogy azt tartsam döntő kérdésnek: „mi az, ami megengedhető?” Nem akartam ilyen „minimális” életet. Nem akartam a valóság peremén élni. Meg akartam érteni, mi a legfőbb dolog az életben, és arra akartam törekedni.

Az egzisztencializmust lélegeztük magunkba

Az egyetemen – a zűrös hatvanas évek vége felé – még inkább erősödött bennem a szenvedélyes vágy: nehogy elszalasszam az élet lényegét, nehogy eltékozoljam az életet. Erős okaim voltak erre, amelyek jóval túlmutattak azon a küzdelmen, amely egy nagykorúságot elérő fiú bensőjében dúlt. A „lényeg” eszméjét szinte mindenütt támadták. A levegővel is az egzisztencializmust szívtuk magunkba. Az egzisztencializmus jelentése pedig az volt, hogy „a létezés elsőbbséget élvez a lényeggel szemben”. Vagyis először létezünk, és aztán a létezés révén hozzuk létre a lényegünket. A lényegünket úgy alkotjuk meg, hogy szabadon megválasztjuk, mik legyünk. Nincs semmi külső lényeg, amelyre törekedni vagy amelyhez igazodni érdemes. Nevezzük „Istennek”, „az élet értelmének” vagy „rendeltetésnek” – ez nincs ott, amíg saját bátor létezésünkkel létre nem hívjuk. (Ha az olvasó most homlokát ráncolva azt gondolja: „ez furcsamód úgy hangzik, mint a mai gondolkodás, és most posztmodernizmusnak hívjuk”, ne lepődjön meg! Nincs új a nap alatt, csak folyton mindent újracsomagolunk.)

Emlékszem, amikor egy elsötétített színházteremben ülve az egzisztencializmus színházi helyét elfoglaló „abszurd drámát” néztem. Samuel Beckett Godot-ra várva című darabját adták elő. Vladimir és Estragon összetalálkoznak egy fa alatt, és beszélgetnek, mialatt Godot-ra várnak, aki sosem jön el. A darab vége felé egy fiú meg is mondja nekik, hogy nem jön Godot. Úgy döntenek, elmennek, de aztán mégsem mozdulnak egy tapodtat sem. Nem mennek sehova. Legördül a függöny, és Godot [Isten]4 nem jön el.

Ilyennek látta Beckett a hozzám hasonló embereket, akik vártak, kerestek, remélték, hogy megtalálják a dolgok Lényegét ahelyett, hogy szabad, gátlástalan létezésükkel létrehoznák a saját lényegüket. Azt sugallta, hogy sehova nem jutunk, ha valamiféle transzcendens Értelmet, Célt vagy Lényeget keresünk.

A seholember

A Beatles Rubber Soul (Gumilélek) című albuma 1965 decemberében jelent meg. Sorai lenyűgöző erővel fogalmazták meg az egzisztencializmus lényegét az én nemzedékem számára. Az egész talán John Lennon Nowhere Man (Seholember) című dalában a legegyértelműbb:

Ő egy valódi seholember
Seholországban üldögélve
tervezi sehol terveit senkinek.
Nincs véleménye,
nem tudja merre tart,
nem olyan egy kicsit, mint te vagy én?5

Mámorító idők voltak azok, különösen az egyetemisták számára. És hála Istennek, Ő sem hallgatott. Nem mindenki engedett az abszurd csábításának és a hősies üresség csalogatásának. Nem mindenki adta be a derekát Albert Camus és Jean-Paul Sartre hívó szavának. Még azok a hangok is, amelyek nem az Igazságból fakadtak, tudták, hogy kell lennie valami többnek, valami rajtunk kívül állónak, valami nagyobbnak, nagyszerűbbnek és olyannak, amiért érdemesebb élni annál, mint amit a tükörben látunk.

A választ, azt fújta már a szél

Bob Dylan reményt sugalló homályos üzeneteket foglalt dalaiba, amelyek éppen azért bizonyultak bombasikernek, mert egy olyan valóságot sugalltak, amely nem várat magára örökké. Megváltoznak a dolgok. Előbb vagy utóbb a lassúak gyorsak lesznek, és az elsőkből utolsók lesznek. És nem azért, mert mi voltunk abszurd sorsunk egzisztenciális urai. Egyszerűen megérintett minket. Ezt éreztük mindnyájan az Új idők váltják a régit című dalban.

A türelem véges,
Az átok hathatós,
Felgyorsul majd
Az, aki lassú most,
Mire a mán
A holnap túllapoz,
Ez a rend
Semmit se számít.
Az elsőkből akkorra
Utolsó lesz,
Mert új idők váltják a régit.6

Az egzisztencialistákat bizonyára felettébb bosszantotta, amikor azt hallották, hogy Dylan, talán tudtán kívül, lesöpri az ő „minden mindegy” relativizmusukat arcátlanul megismételt „A választ… a választ” mondatával a Mit fúj a szél című slágerben.

Hányszor kell nézni fölfelé,
Hogy előderengjen az ég?
És meddig füleljen, aki csupa fül,
Hogy meghallja: jajgatnak épp?
És hány újabb hulla döbbenti rá,
Hogy hullákból most már elég?
Ha válasz kell, hallgasd, hogy mit fúj a szél,
Csak hallgasd, hogy mit fúj a szél.7

Hányszor nézhet fel az ember úgy, hogy nem látja az eget? Van ég, amit látni lehet. Lehet, hogy tízezerszer felnézünk, és azt mondjuk, nem látjuk. De ez semmilyen hatással nincs az ég objektív létezésére. Az ott van. És egy napon meg fogjuk látni. Hányszor kell felnézni, míg meglátjuk? Van rá válasz. A válasz, a válasz nem olyasmi, amit mi találunk ki vagy hozunk létre. Eldöntik helyettünk. Rajtunk kívül áll. Valós, objektív és szilárd. Egy napon meghalljuk. Nem mi hozzuk létre. Nem mi határozzuk meg. Eljön hozzánk, és előbb-utóbb igazodni fogunk hozzá, vagy meghajlunk előtte.

Ezt hallottam ki Dylan dalából, és minden porcikám azt mondta rá: Igen! Van válasz, nagybetűs Válasz! Ha ezt elszalasztom, az elpazarolt életet jelent. Ha megtalálom, akkor egységes Választ nyerek az összes kérdésemre.

A zöld dombon kanyargó barna ösvény a konyhai táblácskánkon – a hatvanas években végig – az intellektuális ostobaság édes csapdái között kígyózott. Ó, milyen bátornak tűnt nemzedékem, amikor az ösvényről letérve egyenesen a csapdába lépett! Volt, akinek még dicsekedni is volt mersze: „Én a szabadság útját választottam! Létrehoztam a saját létezésemet. Leráztam magamról a régi törvényeket. Nézzétek a szétzúzott lábamat!”

A hosszú hajú, térdnadrágos ember

Isten azonban kegyelmesen sürgető figyelmeztető táblákat helyezett el az út mentén. 1965 őszén Francis Schaeffer tartott egyhetes előadássorozatot a Wheaton Egyetemen, 1968-ban ebből lett a The God Who Is There (Az Isten, aki van) című könyv.8 A cím jól érzékelteti az alapfelvetés döbbenetes egyszerűségét. Isten létezik. Nem idebent, az én vágyaim által meghatározva és alakítva. Isten ott kint létezik. Objektív. Abszolút valóság. Ami nekünk valóságnak tűnik, az mind Istentől függ. Teremtés van és Teremtő, semmi más. A teremtés pedig minden értelmét és célját Istentől kapja.

Ez egészen lenyűgöző útjelző tábla volt. Maradj az objektív igazság útján! Így elkerülheted életed eltékozlását. Maradj azon az úton, amelyen buzgó igehirdető apád is haladt! Ne feledkezz meg a konyhai táblácskáról! Komoly intellektuális bizonyítékokat hallottál arról, hogy az egzisztencializmus bevetetlen ugarán csak elpazarolnád az életet. Maradj az úton! Van Igazság. Van értelme, célja és lényege mindennek. Csak keress tovább! Rá fogsz találni.

Azt hiszem, nincs értelme azon siránkozni, hogy egyetemi éveinket annak a nyilvánvaló ténynek az elsajátítására kell szánnunk, hogy van Igazság: van objektív lét, és van objektív érték. Mintha a hal azért járna iskolába, hogy megtanulja: van víz; vagy a madár, hogy van levegő; vagy a féreg, hogy van föld. Mégis úgy tűnik, az elmúlt kétszáz év során erről szólt a jó oktatás. Ennek ellentéte pedig a rossz oktatás lényege. Ezért nem sajnálom azokat az éveket, amelyeket a nyilvánvaló tények megtanulására fordítottam.

Aki megtanított látni

Valójában hálát adok Istennek azokért a tanárokért és írókért, akik rengeteg teremtő energiát szántak arra, hogy hihetővé tegyék a fák, a víz, a lélek, a szeretet és Isten létezését. C. S. Lewis, aki ugyanazon a napon halt meg 1963-ban, mint John F. Kennedy, és aki angolt tanított az Oxfordi Egyetemen, 1964-ben sétált át a kis barna ösvényem látómezején, olyan szemvakító fényességgel, hogy aligha lehet eltúlozni az életemre gyakorolt hatását.

Elsőéves koromban ismertetett meg valaki Lewis munkásságával, a Keresztény vagyok9 című könyve révén. A következő öt vagy hat év alatt mindig volt a kezem ügyében egy Lewis-könyv. Azt hiszem, az ő befolyása nélkül nem éltem volna olyan örömmel és hasznosan az életemet, mint így. Ennek megvannak az okai.

Ő óvott engem a kronológiai sznobizmustól. Rámutatott arra, hogy az újdonság nem erény, az óság pedig nem bűn. Az igazságot, szépséget és jóságot nem az határozza meg, hogy mikoriak. Semmi sem kisebbrendű azért, mert régi, és semminek sem ad értéket az, hogy modern. Ez felszabadított engem az újdonságvágy zsarnoki uralma alól, és nyitottá tett a régmúlt korok bölcsességére. Lelki táplálékom javarészét ma is évszázadokkal ezelőtti írásokból merítem. Hálát adok Istennek azért, hogy Lewis ennyire meggyőzően érvelt a nyilvánvaló mellett.

Bemutatta, és meggyőzött arról, hogy a szigorú, pontos, átható logika nem áll szöges ellentétben a mély, lelket felkavaró érzéssel és az élénk – akár játékos – képzelettel. „Romantikus racionalista” volt. Olyan dolgokat kapcsolt össze, amelyekről manapság szinte mindenki úgy véli, hogy kölcsönösen kizárják egymást: a racionalizmust és a költészetet, a józan logikát és a meleg érzelmeket, a fegyelmezett prózát és a szabad képzeletet. A régi sztereotípiák összezúzásával felszabadított arra, hogy keményen gondolkozzam és verseket írjak, hogy érveljek a feltámadás mellett, ugyanakkor dicséreteket komponáljak Krisztusnak, porrá zúzzak egy-egy érvet, mégis átöleljek egy barátot, meghatározást követeljek, ugyanakkor metaforával éljek.

Lewis átadta nekem a dolgok „valós voltának” erőteljes tudatát. Nagyon nehéz érzékeltetni, milyen drága kincs ez. Felébredni reggel és tudatosítani magunkban a matrac keménységét, a napsugarak melegét, az óra ketyegését, a dolgok puszta létét („mélyét” 10, ahogy ő nevezi). Segített ráébrednem az életre. Segített meglátnom, mi minden van a világban – olyan dolgok, amelyekért, ha nem lennének, egymillió dollárt is megadnánk, ám így, hogy vannak, semmibe vesszük őket. Fogékonyabbá váltam a szépség iránt. Éberré lett a lelkem arra, hogy észrevegyem: vannak hétköznapi csodák, amelyek imádatra sarkallnak, ha kinyitom a szemem. Szundikáló lelkemet felrázta, a valóság hideg vizét fröcskölte arcomba, úgyhogy az élet, Isten, a menny és pokol egyszerre dicsőséggel és rettenettel tört be világomba.

Feltárta, milyen csupasz esztelenség az objektív lény és objektív érték kifinomult, intellektuális ellenzése. Nemzedékem filozófiai királya koronázatlan volt. Ez az oxfordi gyerekkönyvíró vette a bátorságot, hogy kimondja:

„Nem láthatunk át mindenen a végtelenségig, hiszen az »átlátásnak« az lenne a lényege, hogy valamit meglássunk, észrevegyünk. Az még rendjén van, ha az ablak átlátszó, hiszen mögötte az utca, a kert nem az. Mi lenne, ha a kerten is átlátnánk? Tehát nincs értelme azzal próbálkozni, hogy »átlássunk« az elsődleges alapelveken: ha mindenen keresztüllátunk, az azt jelenti: minden átlátszó. Ám egy teljes egészében transzparens világ láthatatlan világ. Keresztüllátni mindenen olyan, mintha egyáltalán nem is látnánk.”11

Ó, mennyi mindent lehetne még mondani arról, hogyan látta C. S. Lewis a világot, és hogyan beszélt róla! Neki is megvannak a maga hibái, némelyik egészen súlyos. De soha nem szűnök meg hálát adni Istennek ezért a figyelemre méltó emberért, aki a legmegfelelőbb pillanatban keresztezte utamat.

Egy menyasszony konokul objektív tény tud lenni

Volt még egy erő, amely megszilárdította megingathatatlan meggyőződésemet az objektív valóság megingathatatlan létezésével kapcsolatban. Őt Noël Henrynek hívták. 1966 nyarán szerettem bele. Valószínűleg túlságosan hamar. De jól alakult a dolog: ma is szeretem. Semmi sincs olyan kijózanító hatással az elkalandozásra hajló filozófusi képzeletvilágra, mint a gondolat, hogy gondoskodni kell a feleségről és a gyerekekről.

1968 decemberében házasodtunk össze. Jó dolog a gondolkodást valódi emberek viszonyában végezni. Attól a pillanattól fogva minden gondolatom egy kapcsolat keretében született. Semmi sem volt puszta elgondolás, minden kihatott a feleségemre, majd később az öt gyermekemre. Hálát adok Istennek Krisztus és az egyház példázatáért, amelyet kötelességem megélni már harmincöt éve. Bizonyos életleckéket – az el nem pazarolt élet leckéit – valószínűleg soha nem tanultam volna meg, ha nincs ez a kapcsolat (mint ahogy az egyedül leélt élet is tartogat olyan leckéket, amelyeket valószínűleg nem lehet máshogy megtanulni).

Áldalak, mono, az életemért!

1966 őszén Isten még szorosabbra szabta életem ösvényét. Noël el sem tudta képzelni, hova tűntem. Elkezdődött az őszi félév, és én nem jelentem meg sem az órákon, sem a kápolnában. Végül a kórházban talált rám, ahol három hétig magatehetetlenül feküdtem, mononukleózistól gyötörve. Életem szépen kigondolt terve, amelyben négy hónappal korábban még olyan biztos voltam, lázas kezeim között foszlott szerteszét.

Májusban még örömteli bizonyossággal úgy éreztem, hogy életem orvosként lesz a leghasznosabb. Szerettem a biológiát, tetszett az elgondolás, hogy embereket gyógyítsak. Élveztem, hogy végre tudom, mit akarok az egyetemtől. Nyáron gyorsan elvégeztem az általános kémiát, hogy behozzam a lemaradásomat, és ősszel már a szerves kémiát is elkezdhessem.

A mono miatt azonban kimaradtam három hét szerves kémiából. Ezt lehetetlen volt behozni. Ami azonban ennél is fontosabb, a lelki elcsendesedés hetében Harold John Ockenga prédikált a kápolnában minden reggel. Ő akkor a bostoni Park Street-i Gyülekezet lelkipásztora volt. Én az egyetemi rádión keresztül hallgattam az igehirdetéseit. Soha nem hallottam még senkitől ilyen igemagyarázatot. Hirtelen a Valóság összes dicsőséges objektivitása Isten Igéjére összpontosult előttem. Úgy feküdtem ott, mint aki most ébred álmából, és most, hogy már felébredtem, tudtam, mit kell tennem.

Amikor Noël meglátogatott, megkérdeztem tőle:

– Mit szólnál hozzá, ha mégsem orvosnak tanulnék, hanem inkább a teológiát választanám?

Ahogyan minden más alkalommal, amikor ehhez hasonló kérdést tettem fel neki az évek során, így válaszolt:

– Ha Isten erre indít, akkor erre megyek veled.

Attól a perctől fogva sosem kételkedtem benne: életem elhívása az, hogy Isten Igéjének hirdetője legyek.

Jegyzetek

1 Idézet Bob Dylan „Mit fúj a szél” (Blowin’ in the wind) című dalából, melyet Barna Imre fordított magyarra.

2 Jankó Szép Yvette fordítása.

3 Jankó Szép Yvette fordítása.

4 Az eredetiben: „God[ot] never comes”, azaz a szerző egyben tömör értelmezését is nyújtja a darabnak: a Godot névben foglalt God (Isten) az, aki nem jön el. – A ford.

5 A fordítás forrása: magyar-dalszoveg.hu

6 Barna Imre fordítása.

7 Barna Imre fordítása.

8 Schaeffer profetikus életműve hihetetlenül aktuális ma is. Szeretettel biztatom minden olvasómat, hogy legalább egy könyvet olvasson el Schaeffertől. A „legeslegjobbal” érdemes kezdeni: The Francis A. Schaeffer Trilogy: The God Who Is There, Escape from Reason, and He Is There and He Is Not Silent (Wheaton, Ill.: Crossway Books, 1990). Magyarul is elérhető az Ő létezik és nem hallgat című, mely a stuttgarti Evangéliumi Kiadó gondozásában jelent meg, 1992-ben.

9 C. S. Lewis: Mere Christianity. New York, Macmillan, 1952. Magyarul: Keresztény vagyok. Harmat Kiadó, Budapest, 2014.

10 C. S. Lewis: Az öröm vonzásában. Harmat Kiadó, Budapest, 2013, 266. Ford.: Lukács László.

11 C. S. Lewis: Az emberiség felszámolása. Harmat Kiadó, Budapest, 2007, 80. Ford. J. Füstös Erika.

Tartalom

Előszó

1. Életem fő szenvedélyének keresése

2. Az áttörés: Krisztusnak, örömömnek szépsége

3. Egyedül a kereszttel, Isten dicsőségének sugárzó középpontjával dicsekedni

4. Krisztust magasztalni a fájdalmon és a halálon át

5. A kockázatvállalás helyes dolog – jobb elveszíteni az életünket, mint elpazarolni

6. Az élet célja – örülni annak, ha mások örülnek Istenben

7. Azért élni, hogy bebizonyítsuk: ő többet ér az életnél

8. Krisztust magasztalni nyolctól ötig

9. Krisztusnak a misszióban és az irgalmasságban megnyilvánuló fensége – felhívás a mai nemzedékhez

10. Az én imám – bárcsak senki se mondaná a végén: „Elfecséreltem!”

Jegyzetek

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Borítóterv Molnár Attila
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 285 6

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noticia text – SIL Open Font Licence