Stevie Nicksnek, a Rhiannon című dal megírásáért.
Az ihletése nélkül Rhya Fleetwood
– e könyv főszereplője – sem létezne.

PROLÓGUS

A GYOMLÁLÁS

ANWYVNI DAL A FELKELÉSRŐL

A halandók ideje megkezdődött, midőn

A vaspáncélos seregek északra törtek

A tündék uralma hamuvá lőn,

A mágikus vér szanaszét fröccsent.

Halljátok!

Vége a varázsos ármánynak,

Mely királyok földjét rombolja.

Búcsú a gonosz szélnek,

Mely a fák lombját borzolja.

Halljátok!

A kard és az ököl uralma,

Az ember hatalma jő.

A félvérek vadászata most kezdődik.

A rossz vér mind kiontatik.

ELSŐ FEJEZET

HUROK DÖRZSÖLI A NYAKAMAT. A halál nyaklánca.

Érzem, ahogy a pulzusom – egyenletes, szapora – nyakam vékony bőre alatt lüktet. Nem érzek félelmet. Többé már nem. Az korábban tört rám, a jéghideg kezek és a vicsorgó kutyák miatt, amelyek végigüldöztek a vad mocsárvidéken. Aztán a nappal együtt eltűnt a rettegésem, lehanyatlott a horizonton a nyomasztó sötétségbe.

Mit is mondott Eli mindig?

A félelem csak annyit jelent, hogy még van vesztenivalónk.

Nekem azonban már semmim sincs. Semmim, csak az életem, és az nem ér egy fabatkát sem, senkinek.

Főleg nem a fogvatartóimnak.

– Ravasz kis ribanc, nem igaz? – harsan fel egy durva hang nevetve, valahol tőlem balra. – A fél egységünk ráment, hogy elkapjuk! Egy tucat ember! Három napot töltöttünk abban a darazsakkal, kígyókkal és pókokkal teli, átkozott mocsárban! Térdig gázoltunk a sárban, a lucsokban és mindenféle szarban. Majdnem kicsúszott a markunkból, amikor tegnap ránk esteledett. – Egy köpet landol az arcomon. – Tünde söpredék!

– De hisz ő még… ő még olyan fiatal – válaszol egy másik hang. Fiatalabb, és kissé bizonytalannak tűnik. Talán egy újonc, akit még nem edzett meg ez a végtelen, véres, háborús játék, amelyet a halandók olyan elszántan játszanak.

– Ne hagyd, hogy a szemed megtévesszen, fiú! Tünde trükk ez, úgy biza’! Szép pofikával és édes mosollyal leplezik valódi természetüket, ugyanúgy, mint egy mérgező virág! Azt beszélik, a régi időben némelyikük olyan bűverővel bírt, hogy bármit képes volt láttatni veled, amit csak akart. Egyenesen a semmibe meneteltél egy szikla széléről, és közben azt hitted, egy vadvirágos mezőn ugrándozol!

A fiatalabb katona hallhatóan felszisszen, rémületét még a szemkötőmön keresztül is látom magam előtt.

– Ne aggódj, fiam! Ilyen varázslatot már majdnem két évszázada nem láttak errefelé – kuncogja el magát ismét a durva hang gazdája. – Akikre mi vadászunk, mint ez a csenevész jószág itt, többnyire félvérek. A Gyomlálás előtti idők hagyatékai, amikor még nem tiltotta a törvény a vérvonalak keveredését. Nem varázstudóbbak, mint te vagy én.

Jelentős szünet következik. A csend mélyen elnyúlik az estében a két férfi között.

– Persze ettől még nem lesznek veszélytelenek – fűzi hozzá az idősebb katona, szinte védekezően. – Álmunkban kibelezne minket, ha csak egy szemernyi esélye is lenne rá. Ezt sose feledd!

– Hogy fogtátok el végül?

– A Vörös-szakadéknál kaptuk el a grabancát. Az érc azokban a sziklákban elég erős ahhoz, hogy összezavarja őket. Elhomályosítja a tájékozódási képességüket, összezavarja az elméjüket. – Fütyülve kifújja a levegőt. – Egyetlen ellenség sem legyőzhetetlen. Még egy átkozott hegyes sem.

A szitokszó hallatán megfeszülök, a kötelek keményen a mellkasomba vágnak, hiába próbálok nyugton maradni. Hegyes. A katonák, akik foglyul ejtettek, gyakran használják ezt a sértést: őrségváltáskor rám sziszegik a bajszuk alatt, vagy csak úgy dobálóznak vele a tábortűz melletti beszélgetéseik során. Mintha egy egész fajt a legjellegzetesebb fizikai tulajdonságára – a fül hegyes végére – redukálva valahogy könnyebben emészthetővé tennék önnön barbárságukat. Valahányszor ezt hallom, néma harag mordul fel bennem. Egy megtört vadállaté, amely olyan megtorlásra vágyik, melyet sosem kaphat meg.

Istenek, adjátok meg a bosszú lehetőségét következő életemben!

– Igazából nem is olyan nehéz megölni őket, csak meg kell találni az épp legalkalmasabb fegyvert a célra – dicsekszik az idősebb katona, tele bölcsességgel. – Természetesen a vas a legjobb ellenük, de az istenekre mondom, csak szúrd meg őket valami élessel, és már végeztél is. A hegyesek ugyanúgy véreznek, mint bármely más vadállat az erdőben. Nem vitt el apád vadászni, fiam? Még sosem beleztél ki őzbakot?

– Nem… Én… Mi… – A fiatal katona egyik lábáról a másikra áll, csizmája alatt ropognak a száraz levelek. – Mi földművesek vagyunk, uram.

– Földművesek?

– Igen, uram. A tengerparton gazdálkodunk. Főleg jégbogyót termesztünk.

– Hát, az efféle bevetésekhez kell is jég a bogyókba!– gúnyolódik az idősebb katona. – Kurva hideg van, ilyen közel a Szimmeri-hegységhez.

A szemkötőm mögött elképzelem a jelenetet. Egy szakasznyi katona, akik már hetek óta úton vannak, és megviselte őket az időjárás. Pattogó tűz, hogy elűzze a hideget – és a farkasokat. Valami egyszerű vacsora sül a parázson.

Hús illatát hozza felém a szél, és a gyomrom megvetően megkordul – valószínűleg nyúl, vagy ökör lehet. Vagy talán vaddisznó, ha valamelyikük elég ügyesen bánik az íjjal. Mert bizonyára van köztük vadász is. Emberek, akik rajtam és a fajtámon kívül is képesek felkutatni valami zsákmányt. Bár ha ehetőek lennénk, talán megennének minket is.

Elvégre ez egy kegyetlen tél volt.

Vajon melyik királysághoz tartoznak, melyik háborúzó királynak fogadtak hűséget? Talán éppen annak, aki seregeit Tengerzugba küldte, és lángba borította a Csillagfény-erdőt – és vele együtt az egyetlen otthont, amelyet valaha ismertem.

Egy kéz megrántja a húsig sebesedett csuklómat szorító bilincset. Egy pillanattal azelőtt hallom a sistergést, hogy a fájdalom belém hasítana. Az elszenesedett bőr szaga megcsapja az orromat.

A saját égő húsom szaga.

Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne kiáltsak fel, de nem adom meg ezeknek a katonáknak az elégtételt. Mélyeket lélegezve erősebben szorítom a gerincemet a fa kérgéhez, amelyhez hozzá vagyok szíjazva, és próbálok az eszméletemnél maradni.

Istenek, de fáj!

– Látod, hogy felhólyagosodik? – magyaráz az idősebb katona. – Mintha egy lángoló fatörzset nyomtam volna hozzá!

– I-igen – dadogja a fiatalember. – Értem.

A vas szűnni nem akaró kínt lobbant bennem, amely cseppet sem csillapodik – még most sem, miután a csuklóm szinte a csontig és az inakig perzselődött. Láncaim minden egyes mozdulata újabb kínokat vált ki belőlem.

– Mikor… – Az újonc megköszörüli a torkát. – Mikor fogjuk…

– Felkötni? Nemsokára. Sarló parancsnok éjfélre itt lesz. Parancsba adta, senki nem nyúlhat hozzá, míg ő azt nem mondja.

– Miért?

– Gondolom, biztos szeret saját maga meggyőződni róla, hogy tényleg halottak. Utána szétrugdossuk kicsit a hamvakat, hogy biztosak legyünk benne, semmi sem mozog már belőle. Nekem túlzásnak tűnik, de Eld király parancsolta ezt, úgyhogy eszerint cselekszem. Első az akasztás, aztán jön az égetés. – Egy dugó pukkanása hallatszik, majd dolgozni kezd egy torok, hogy felhajtsa a flaska tartalmát. Egy megnyugvást jelző sóhaj száll fel. – Mondjuk az emberek hajlamosak egy kicsit babonásak lenni, ha tündekivégzésről van szó. Majd meglátod, fiam.

– Rendben… – Nem úgy tűnik, mintha a fiatalembert teljesen meggyőzte volna. – Amikor jelentkeztem, nem gondoltam, hogy félvérekre fogunk vadászni. Nem is tudtam, hogy maradtak még.

– Manapság már nem sokan vannak. Különösen ilyen messze Középföldön. A délvidékieknek van néhány… eltérő szokásuk. Hálát adhatsz az égnek, hogy nem a Hátságon túl, a határon állomásozol. Nehéz kibírni, ahogy hallottam. Pedig nem is hallottam sokat.

A szívem nagyot dobban a rémülettől. Nem kerültek el a pletykák arról, hogy mi történik a félvérekkel a Délvidéken. Nem teljesen. Eli egy este, egy erős whisky mellett engedte, hogy egy futó pillantást vessek ebbe a végtelen sötétségbe.

Lehet, hogy nem ölnek meg azonnal, Rhya, de a dolgok után, amiket veled tesznek, azt kívánod majd, bárcsak megtették volna…

Elterelem a gondolataimat arról a sötét ösvényről. Nem vezet sehova.

– Fiam, csak szegd le a fejed, a kezed maradjon nyugodt, és a kérdéseidet tartsd meg magadnak. Minden rendben lesz. Ez is csak egy munka, mint bármelyik másik. Nem számít, mit mond az itteni csőcselék. – Az idősebb férfi halkabbra fogja a hangját. – Esküszöm, néhány ember nadrágja megpúposodik a kötélen vergődő tündék látványától. Másfajta vérszomj ez, ha érted, mire gondolok.

– Ez undorító!

– Igen, de ettől még igaz. – Ismét nagyot húz a flaskájából. – Réges-régen, amikor én is még csak hozzád hasonló, fiatal csikó voltam, a tündefélék valamivel gyakoribbak voltak errefelé. Az egységem egy nap egy egész családra bukkant, akik egy vízesés alatti barlangban rejtőztek el. A bőrük zöldes volt, a hajuk mint a hínár…

Zöldes bőr?

A hajuk, mint a hínár?

Honnan szedik ezeket a nevetséges történeteket, gyerekek esti meséiből? A fülformától eltekintve a félvérek szinte megkülönböztethetetlenek az emberektől. Ugyanakkor… Azt hiszem, könnyebb igazolni egy mitológiai szörnyeteg megölését, mint egy érző lényét. Így valamit gyilkolnak le, nem valakit.

– Olyan sokakat vesztettünk el az Avian-szorosban… – A katona hangja majdnem suttogásig halkul. – Az évszázad legvéresebb csatája volt. Soren emberei csak jöttek és jöttek. Újra és újra és újra visszavertek minket. A harci kedvünk nagyon megcsappant. Seregünknek szüksége volt egy győzelemre, így amikor azok a tündék az utunkba kerültek…

A csuklómban égő kínok ellenére a baljós előérzettől végigfut a hátamon a hideg. Behunyom a szemem a szemkötő mögött, és azt kívánom, bárcsak a fülemet is ilyen könnyen le tudnám zárni. Nem akarok hallani egy ártatlan család lemészárlásáról. Nem bírom elviselni a részleteket egy anyáról, egy apáról és a gyermekeikről, akiket harcedzett katonák tépnek szét. Főleg, hogy közben a saját halálom közeledtével egyre jobban elszorul a torkom.

Csizma koppan a földön, aztán a férfi köhint egyet.

– Maradjunk annyiban, hogy amit aznap láttam… nos, az a fajta jelenet, amit az ember nem felejt el. Még egy évtized múltán sem.

Újabb ütemnyi csend következik. A fiatalabb férfi nem szól semmit, talán megdöbbenve hallgat maga elé képzelve a borzalmas képet, amelyet a társa festett elé. Nem vagyok olyan ostoba, hogy azt higgyem, a visszafogottsága az irántam érzett együttérzésből fakad. Valószínűbb, hogy csupán azt teszi, amivel megbízták – megtartja magának a véleményét.

Jó katona lesz belőle.

A csendet egy vállon csapódó kéz puffanása töri meg.

– Sápadt vagy, mint egy kísértet, fiam. Menj, egyél egy kis vadhúst, mielőtt elfogy. És hozz nekem is belőle, jó? Én addig vigyázok a fogolyra.

Hallom a távolodó lépteket, amit egy fának dőlő test hangja, aztán egy sóhaj követ. A távolban beszélgetés moraja hallatszik – más katonák, akik a tűz körül falatozzák vacsorájukat. A következő pillanatban egy fadarabon halkan karistoló kés hangja üti meg a fülem. Elgondolkozom rajta, vajon mit faraghat itt maradt őröm.

Valamelyik isten jelképét, akit imád? Egy emléktárgyat a feleségének, akit hátrahagyott azon a földön, amelyet otthonának nevez? Egy játékot a kislányának, amivel az játszhat, miután apja végre hazatér a hódításból?

Egy évtized, mondta. Tízévnyi harc. Tízévnyi katonáskodás. Tízévnyi vér, harc és gyilkolás.

Biztosan van élete ezenkívül is. Biztos van valahol családja, amely hazavárja. Vajon mesél nekik a tündelányról, akit lemészárolt, hogy megvédje őket? Mesél nekik a szörnyeteg foltos arcának és lógó nyelvének részleteiről, amikor a lány a fáklyafény által megvilágítva lengett az ágon?

A bátor hős, aki megölte a szörnyeteget.

Hurrá!

Azok után, ahogyan fiatal társával beszélt, azt hiszem, nem. Nem leli örömét a feladatában, de azért elvégzi azt, és kérdés nélkül végrehajtja kapitánya parancsát.

Az ágak megnyikordulnak fejünk felett, hangjuk akár egy siratódal.

Örülök, hogy éjszaka akarnak végezni velem, a csillagok alatt. Valahogy rosszabb lenne úgy meghalni, hogy a nap süt rám, és enyhe szellő borzolja a füvet a lábam előtt. Az árnyékok sokkal méltóbb végső jelenetet festenek a nyakam kitöréséhez.

Rhya Fleetwood utolsó lélegzetvétele.

A híres Eli Fleetwood gyámoltja.

Árva.

Tünde.

Félvér. Szökevény.

Hegyes.

Bizonyos szempontból megkönnyebbülés lesz végre megpihenni a hónapok óta tartó menekülés után. Amióta kivégezték Elit és hamuvá égették a Csillagfény-erdőt a házunkkal együtt, nem maradt számomra menedék ezen a földön. Nincsenek erős, védelmező karok, amelyek felé rohanhatnék, amikor a hajam beleakad a bozótosba, vagy a bokám kifordul egy sziklán a folyómederben. Nincs meleg ágy, ahová bebújhatnék egy csípős őszi nap végén.

Fogalmam sincs, hol vagyok. Mielőtt levadásztak, hetek óta elveszve kóboroltam, olyan vigaszt keresve, amely már nem létezik. A tömör földből kiásott gumiszerű gombákon éltem, és nyers pisztrángokon, melyeket a jeges patakból halásztam ki. Amikor öt nappal ezelőtt egy faluba értem, a kőpárkányon hűlő friss kenyér illata túl csábítónak bizonyult ahhoz, hogy türtőztessem magam.

Átkozhattam ostobaságomat. Tudom, mit mondana Eli, ha itt lenne. A szív elpuhít. A gyomor elgyengít. Ne törődj a múló impulzusokkal! Az elméddel kell foglalkoznod.

De egy gyenge pillanatban elhagytam a tanításait. A marcangoló éhség gondatlanná tett, eltompította éles érzékeimet. Természetemnél fogva gyors vagyok, de azon a napon nem voltam elég gyors. Ahogy a fasorból az erdő szélén álló romos ház felé suhantam, nem hallottam meg a csizma koppanását a kőpadlón odabent, sem a nyílvessző pendülését az íjban, amíg az süvítve el nem suhant a fejem fölött. Akkor már késő volt.

Túl késő.

Attól a pillanattól fogva az életem fejvesztett meneküléssé változott. Futottam, amíg a tüdőmből ki nem fogyott a lélegzet, amíg csontjaimból ki nem fogyott az erő, amíg mezítelen lábam véres lábnyomokat nem hagyott a sziklákon és a folyami homokon. A nyomomban maradtak – először maguk a falusiak, aztán később a katonák, akiket hívtak. Át az erdőn, át a mezőn, végül pedig keresztül egy mocsárvidéken. Majdnem elvesztettem őket abban a sziszegő, böfögő mocsárban, ahol a levegő sűrű volt, mint a szirup, és a rovarrajok kitakarták még a delelő napot is.

Majdnem.

Nem tudhattam, hogy egy mély szakadék felé terelnek. A Vörös-szakadékhoz, ahogy a katonák nevezik. Nevét a meredek falak rozsdás színéről kapta, a kő ugyanis vastartalmú erekkel van tele, méghozzá elég sűrűn ahhoz, hogy egy jobb napon is elkábuljak tőle – és az a nap a legkevésbé sem volt jó.

Éreztem, hogy az érc minden egyes lépéssel elszívja az erőmet, és üldözőim egyre csak közelítettek. A lábaim megroggyantak, és azzal fenyegettek, hogy megadják magukat alattam. Még ha nem is adták volna fel, nem volt hová futnom, amint elértem a sziklafal oldalát – hacsak nem akartam átvetni magam a peremen, hogy a halálba zuhanjak, egyenest a semmibe.

Utólag visszagondolva így, egy fához kötözve, a csuklóm körül tüzes vasbilinccsel, vastag hurokkal a nyakamban, és egy máglyával a közeli jövőmben… talán jobban jártam volna azzal a gyors zuhanással. Akkor legalább a saját kezem által haltam volna meg. Saját döntésemből.

Az utolsó döntésem nyomán.

Az istenekre, de fáradt vagyok! A hurok olyan nehéz, hogy már képtelen vagyok egyenesen tartani a fejem. Ernyedten a kötelékeimnek dőlök, és örülök, hogy Eli nincs itt, hogy lásson. Ő nevelt harcra. Hogy vad legyek. Határozott akarat, erős elme, egészséges szív.

Cserben hagytam őt.

Cserben hagytam önmagamat.

A gondolatra sírni szeretnék, de már könnyezni sincs erőm. Nem emlékszem, mikor ettem utoljára egy falat ételt, vagy ittam egy korty vizet. A nyelvem száraz, mint a tapló, a meleg étel emléke olyan idegen számomra, mint a föld, ahol fogságba estem.

Próbálok koncentrálni a testemet megnyomorító fájdalom és kimerültség ellenére.

Mit is mondott a katona?

Eld király.

Az Avian-szoros.

Az évszázad legvéresebb csatája.

Fájdalomtól kába elmémben él egy térkép, tele számtalan királysággal. Folyton változó feudális földek, folyton változó papírkirályokkal. Papírkirályok. Eli mindig így hívja – akarom mondani, hívta őket. Uralkodásuk nem isteni jogon alapult: tintával és tollal nevezték ki önmagukat. Címük gyenge, mint a pergamen, amelyre a nevüket firkálták, és amelyen az egyik uralkodó nevét bármikor könnyen kihúzzák, és kicserélik egy másikéra.

Aligha érdemes ezt megjegyezni, morogta Eli egyszer, miközben öregedő kezét a kibontott térképek hatalmas gyűjteményén pihentette. A véres határok minden nagyobb csata során ismét eltolódnak…

Legalább százszor tanulmányoztam azokat a térképeket, de ebben a pillanatban az emlékeim mintha szertefoszlanának, és lehetetlen lenne fókuszba helyezni őket. A királyságok, mint egy széttört pajzs darabjai, szétesnek, mielőtt újra összerakhatnám őket.

Carvage.

Keleti Erdő.

Lordale.

Nythia.

Dymmeria.

A Hátság.

A nevek összemosódnak, a tintás betűk megfejthetetlenül elkenődnek. Végső soron értelmetlen ezen töprengeni. A lelkem visszatér az égbe, függetlenül attól, hogy hol ég el a testem. Ez nem nagy vigasz, de azért belekapaszkodom.

Egy biztos, messze vagyok az otthonomtól. Bárhová is hurcoltak, ez egy kopár föld. Nemcsak hideg, de élettelen is. Nem érzem az erő lüktetését a talpam alatt, nem hallom az ősi suttogást ebben a félholt fákból álló ligetben. És még ha érezném is… Olyan gyenge vagyok a napok óta tartó eszeveszett meneküléstől, mely során kutyák martak a bokámba, nyilak suhantak el a fejem mellett, és fáklyák szorítottak sarokba, mint egy vadállatot. Nem vagyok benne biztos, hogy túl sok hasznát venném most.

A napfény sem képes meggyógyítani egy elhervadt virágot.

Úgyis mindegy, mondom magamnak, erősebben nekitámaszkodva az akasztófámnak. Az őr pengéjének farigcsálása a fán egyenletes metronómként ketyegve számolja a kivégzésemig hátralévő másodperceket. Már semmi sem számít, Rhya. Reggelre egy rakás hamu lesz belőled.

MÁSODIK FEJEZET

VALAMIKOR ELBÓBISKOLTAM, MERT paták dübörgésére riadok fel. Egy magányos lovas, aki a fák között érkezik, sebesen.

A parancsnok végre megérkezett.

Megremeg a föld mezítelen talpam alatt, ahogy az újonnan érkezett lovas beviharzik a táborba. Láncos páncélzat csörög és csizma dübörög, ahogy leszáll a nyeregből. Semmit sem látok az átkozott szemkötőmtől, ami az amúgy is sötét éjszakát szurokfeketévé teszi. A fülemet erőltetve próbálok beszélgetésfoszlányokat felfogni.

– Sarló parancsnok. Megtiszteltetés, hogy itt van, uram. Megtiszteltetés.

– Burrows. – A válasz szűkszavú.

– Uram, ha szabad megjegyeznem, az ön taktikája a tavaly tavaszi Ygrinél vívott csatában egyszerűen ihletett volt! A nythiai söpredék úgy hullott, mint a kukoricaszárak aratáskor! Soha nem láttam még ehhez foghatót a hosszú évek alatt, amióta…

– Kapitány, ha azt akarnám, hogy körbecsókolják a seggem, akkor egy bordélyházban lennék. Vigyen a fogolyhoz! Azonnal.

– I-igenis, uram – dadogja Burrows. – Azonnal.

A lépések egyre hangosabbak, ahogy közelednek felém. Mély levegőt veszek, és megacélozom magam, ám a szívem mégis nagyot dobban, amikor egy kéz felém nyúl, és letépi a szemkötőmet.

Fáklyafény lobban fel, perzselően égeti a retinámat a sötétségben töltött órák után. Pislogok, hogy elűzzem a fényes foltokat, de nem megyek vele valami sokra. Csillagok villannak a szememben. Erős ujjak markolják meg piszkos hajamat, és egy durva mozdulattal felrántják lógó fejemet. A másik kéz a hurok köré tekeredik, és szorosan meghúzza, összenyomva a légcsövemet. A lélegzetvétel lehetetlenné válik.

Azt hittem, túl vagyok ezen. Hogy túl vagyok a félelmen.

De tévedtem.

Az arc láttán, amely lassan a látóterembe úszik, csaknem megáll a szívem. Legalábbis annak láttán, amit a nehéz, fekete sisak látni enged belőle. Egy fém orrvédő kettévágja vonásait két könyörtelen részre. Kétoldalt a szemöldöke sűrű barázdái befelé húzódnak, és közvetlenül alattuk olyan sötét szemeket látok, hogy úgy tűnik, két feneketlen gödör mered rám. A pislákoló fáklyafényben inkább tűnik démonnak, mint embernek.

– Hol találták ezt, egy temetőben? – Úgy tépi a hajamat, hogy a fejbőröm szinte már lángol. – Bűzlik, mint egy egyhetes dög.

– A Varangyos-mocsárban – szólal meg a parancsnoktól balra álló, erősen szakállas férfi. Burrows kapitány. Azonnal felismerem – ő az, aki a nyakamra tette a kötelet, amikor elkaptak a sziklák között. A másik végét a nyergéhez kötötte, amikor visszavezettek a táborukba, és arra kényszerített, hogy mögötte fussak, ha nem akarom, hogy a földön húzzon. Amikor majdnem egy óra elteltével vérző lábaim végül cserben hagytak, és a földre rogytam, ő féktelen vidámsággal, röhögve dörzsölte az arcomat a lova trágyájába.

A hajam még mindig csomós tőle, a világos szálak a száraz trágya tompabarna árnyalatára színeződtek, és a szagától még egy acélos gyomor is felfordulna. Az orrvédője alatt a parancsnok orrlyukai kitágulnak. Ajkát szigorú vonallá préseli, sötét tekintete az arcomról a lábamra siklik, és úgy tűnik, minden részletet megjegyez – a mocsári sárral borított bőrt, a mocsoktól merev szoknyát és a rémülettől tágra nyílt szemeket.

– Elég durva állapotban van, nem igaz?

– Három napig dolgoztatott minket a szuka – sziszegi Burrows, és nyílt megvetéssel bámul rám. – Szerencséje van, hogy ennyivel megúszta.

Az összegyűlt katonák közül többen helyeslően morognak. A neheztelésük szemmel látható – ahogy a türelmetlenségük is. Alig várják, hogy lógni lássanak.

Sarló nem tesz megjegyzést. A figyelme sem terelődik a beosztottjaira. Ehelyett úgy tűnik, a csuklómra szegeződik a tekintete, ahol a vasak a bőrömet nyers, felismerhetetlenül elszenesedett húsdarabbá változtatták. Szédülök a gyötrelemtől – vagy talán a levegő hiányától. Egy biztos: a hurok szorítása egy pillanatra sem enyhül.

– Csodákra képes a vas, nem igaz? – vigyorog Burrows, kivillantva a tybeae-levél rágásától barnára színeződött, tömött fogsorát.

– A jövőben ne feledje, Burrows: a kivégzések az én hatáskörömbe tartoznak, nem a magáéba. Ha még egyszer ilyen állapotban hoz elém egy félvért, gondoskodom róla, hogy két hétig képtelen legyen rendesen ülni a nyeregben.

Az emberek elnémulnak. Ez nem üres fenyegetés, és még fenyegetőbbé teszi a hangnem, amellyel előadja: olyan kimért és halk, mintha az évszakok időjárási jellemzőiről értekezne. Az arckifejezése – az a kevés, amit az orrvédő alatt látok belőle – ugyanolyan üres, mint a hangja, és ugyanolyan dermesztő.

A katonák alig tudnak a parancsnokra nézni anélkül, hogy ne görnyednének meg. Csak a kötelékeim tartanak vissza attól, hogy én is ezt tegyem. A kötéllel a nyakamban nem tudok megmozdulni – még akkor sem, amikor az arcomba dugja az orrát, és úgy néz rám, mint egy farkas a vacsorájára.

Ha lenne hozzá erőm, talán lefejelném. Megköpködném. Még egy gúnyos pillantást is megereszthetnék. Jelen állapotomban azonban már az is kezd nehézzé válni, hogy az eszméletemnél maradjak. A tüdőm levegőért kiált. A csillagszórók ismét elvakítanak, és a körülöttem lévő világ kezd elhomályosulni, széttöredezni.

Ha Sarló észre is veszi szenvedésemet, nem nagyon érdekli.

– Azt mondta, van valami… furcsa ezzel kapcsolatban – mormogja.

– Igen, uram. – Burrows idegesen nyel egyet, és közelebb húzódik. – Valami természetellenes szimbólum van a bőrébe tetoválva. A gonosz jele, ha engem kérdez. Soha nem láttam még ilyet, mióta hegyesekre vadászok.

Erre az amúgy is mozdulatlan Sarlónak mintha a lelke is megdermedne.

– Miféle jel?

– Először azt hittük, hogy egy rabszolgabillog. Úgy emelkedik ki a bőréből, mint a hegszövet, de feketébb, mint az ördög farka. – Néhányan kuncognak, de a vidámságukban idegesség érződik. – Lehet, hogy tetoválás – folytatja Burrows. – De még a legjobb carvage-i tintamágusok sem képesek ilyesmire. Nézze meg maga is! Ott, a ruhája alatt, pont középen, a két…

Burrows elnémul, amikor a parancsnok feje hirtelen felé fordul.

– A ruhája alatt? – Szünetet tart, és még a levegő is mozdulatlanná dermed körülöttünk, mint a guillotine pengéjének lezuhanása előtti pillanatban. – Nem is tudtam, hogy az önök fogolyellenőrzési folyamata ilyen alapos, kapitány.

– Nem volt… mi nem… – Burrows válla megfeszül a célzás hallatán. Elsápad Sarló tekintetének tüzében. – Láttuk, miközben a hurkot a nyakára tettük, ennyi az egész. De amikor az egyik emberem elkövette azt a hibát, hogy hozzáért…

Burrows megrázza a fejét, mintha még mindig nem igazán tudná felfogni, ami akkor történt, amikor a parancsnokhelyettese feltépte a ruhám elejét annak a sziklának a szélén, és lerántotta az alatta lévő vékony pruszlikot, veszélyesen szabadon hagyva a fedetlen bőröm, hogy egy egész századnyi katona legeltethesse rajtam a szemét.

Bármit is akart velem tenni az a férfi – és a szemében villogó kéjes fényből egyértelműen sejthettem, hogy mi a szándéka –, lehetetlenné vált, amint az ujjai hozzáértek a furcsa anyajegyemhez.

– Mi ez? – motyogta, és bűzös lehelete betöltötte az orromat, miközben közelebb hajolt, és két ujjbegyével végigsimított a mellkasomon, amely gyorsan emelkedett és süllyedt, ahogy rémülten levegő után kapkodtam. Mielőtt akár csak egy lépést is hátrálhattam volna, valami – nem tudom, mi, csak azt, hogy ott van, és már nagyon régóta várakozik, mint egy kígyó, amely készen áll lecsapni, ha lehetősége adódik – kibomlott a mellkasom közepéből, és kifelé csapott belőlem. A katona visszahőkölt, mintha leforrázták volna, és a kezét szorongatva felnyögött. Nyögése visszhangzott a Vörös-szakadékban, és a kínok hátborzongató kórusában verődött vissza körülöttünk.

Annyira megdöbbentem, ahogy néztem, hogy előttem vergődik a sárban, hogy beletelt egy pillanatba, mire visszarángattam a pruszlikomat a helyére, és eltakartam a tekervényes mintát. Óvatosan megérintettem, miközben reszkető ujjakkal újrakötöttem a ruhám fűzőjét. Félig-meddig arra számítottam, hogy majd tűzforrónak érzem, azonban hűvös volt, mint mindig – egy leheletnyivel talán hidegebb is, mint a bőröm többi része. Mindig így van, akármilyen lázas vagyok, vagy akármilyen erőfeszítéseket teszek.

A katonák rám bámultak, majd sérült bajtársukra, aztán megint rám. Szemükből sütött az aggodalom. Mintha szándékosan támadtam volna a férfira. Mintha legközelebb ellenük fordulnék.

Bárcsak így lehetne!

Egy ilyen erő különösen jól jönne a mostanihoz hasonló helyzetekben. Pedig valójában semmit sem tettem azért, hogy leperzseljem a bőrt a férfi ujjbegyéről. Legalábbis szándékosan nem. Képtelen voltam ismét előidézni, amikor társai vasra vertek, és visszavezettek táborukba – bár legalább jóval óvatosabbak voltak abban a tekintetben, hogy hová nyúlkálnak.

– Parancsnok – mondja Burrows hirtelen, és a pruszlikom felé nyújtja a kezét. – Megmutatom!

Sarló félelmetes teste egyenesen a kapitány elé mozdul, és elállja az útját, mielőtt akár csak egy ujja is hozzám érhetne.

– Nem fog hozzáérni.

– Én csak segíteni próbálok! Ha látta volna, mit tett a helyettesemmel…

– Nem fog hozzáérni.

Burrows arcán meglepetés villan, majd gyorsan forrongó haraggá savanyodik. Nem élvezi, hogy leszidják, azt pedig még annál is kevésbé, hogy a saját táborában rangban alulmarad valaki mással szemben, de bolond lenne megkérdőjelezni Sarló tekintélyét. Összeszorított fogakkal lenyeli ellenvetéseit, és hátrál egy lépést.

Még mindig fájdalmasan szorosan tartanak a kötelékeim. Nem tudok elhátrálni, amikor Sarló fél kézzel megrántja a ruhám nyakkivágását, és módszeres mozdulatokkal kioldja a fűzőt. Az összegyűlt tömeg tekintetének súlya nyomaszt, bár a parancsnok hegyomlás alakja nagyrészt eltakar előlük. Szívem olyan hangosan veri bordáimat, hogy biztosra veszem, ő is hallja.

Hideg levegő érinti a mellem felső harmadát, amikor a parancsnok lehúzza ruhámat – nem jobban, mint feltétlenül szükséges, csupán egy centivel –, hogy felfedje a háromszög alakú anyajegy felső részét. Megaláztatásom rémülettel keveredik bennem. Zihálnék, ha tudnék elég levegőt venni, de a hurkot még mindig szorosan tartja fejem felett tartott keze, megakadályozva, hogy akár csak a legcsekélyebb mennyiségű levegő is a tüdőmbe jusson.

Figyelem az arcát, ahogy vizsgálja a furcsa mintát, és próbálok kiolvasni valamit belőle. Arckifejezése semleges, tekintete üres, szándékai éppoly kifürkészhetetlenek, mint az egymásba fonódó tekervények és spirálok, amelyeket olyan figyelmesen bámul.

Azt akarom, hogy a jel lesújtson rá, ahogy a sziklaoldalon álló férfira is. Hogy a kiszámíthatatlan erő kígyója ismét tekeredjen ki, és csonkítsa meg ezt az új, előttem álló ellenséget. Nem engedelmeskedik. Hidegen és mozdulatlanul ül a keblemben, méregfogai visszahúzva, némán, létezése éppúgy rejtélyes, mint az eredete.

Eli szerint attól a naptól fogva megvan, amikor rám talált – újszülött csecsemőként, fehér hajzuhataggal, furcsa szemekkel és egy titokzatos bélyeggel a mellemen, amely olyan sötét árnyalatú, mintha maga az éjszaka festette volna rám.

Jobb, ha eltakarod, Rhya, kötötte lelkemre újra és újra, olyan sokszor, hogy már az ötödik névnapom előtt belefáradtam. Vannak, akik azt gondolhatják, hogy ez egy elátkozott jel, gyermekem.

A sziklaoldalon történtek után attól tartok, igazuk lehet.

Sarló nem ér hozzám – elég bölcs ahhoz, hogy megfogadja Burrows figyelmeztetéseit. Tekintete azonban olyan súlyos, hogy szinte érzem, ahogy a húsomba hasít, miközben lassan rendbe hozza a ruhámat. Ügyes ujjai könnyedén dolgoznak a madzagokon. Nem igazán értem, miért érdekli a ruhám állapota, hisz néhány pillanat múlva már csak egy pár marék hamu leszek, de furcsamód megkönnyebbülök, hogy nem úgy töltöm utolsó pillanataimat ezen a földön, hogy a testem látványa vadidegeneket szórakoztat.

– Fáklyát – vakkantja hirtelen Sarló, szabad kezét vakon kinyújtva balra. – Fényre van szükségem.

Egy fiatal újonc lép elő, a karja remeg, ahogy a parancsnok felé nyújtja a fáklyát. Megpróbálok küzdeni, amikor Sarló az arcom felé közelíti, de a kötelékeim erősen tartanak. A láng elviselhetetlenül fényes és perzselően forró. A bőröm bizsereg a fájdalom ígéretétől, és egy pillanatra elönti elmémet a rémület.

Lángba fog borítani, itt és most.

A szemem önkéntelenül lehunyom, kizárva ellenségem arcát és elkerülhetetlen sorsomat. A fáklya mégsem jön közelebb. Ehelyett halk, elkeseredett morgás hallatszik, amikor Sarló végül elengedi a nyakamon lévő hurkot. A levegő a torkomba tódul, és elárasztja sikoltó tüdőmet. Szaggatott zihálásomat a körülöttünk lévő katonák kuncogással fogadják.

– Aligha éri meg felakasztani – jegyzi meg Burrows. – Már félig halott. Tökéletes kötélpocsékolás, szerintem. – Egy köpet lövell felém. Nem vesződöm azzal, hogy megnézzem, hol landol. Túlságosan lefoglal, hogy levegőhöz jussak.

Alig van időm egy teljes korty levegőt beszívni, amikor egy nagy kéz megmarkolja a bal vállamat, és megrázza. Sarló türelmetlensége egyértelműen érződik csuklója minden egyes mozdulatából. Csontjaim szinte megreccsennek, olyan erővel ráz.

– Nyisd ki a szemed!

Alig hallom a parancsát, úgy zubog a vér dobhártyámban. Szorítása a vállamon már fájdalmas. Hajnalra újabb zúzódások jelennének meg a keze nyomán a bőrömön – már ha hajnalban még életben lennék.

– Nyisd ki!

Megteszem, amit parancsol, és résnyire nyitott szemmel ránézek. A fáklyát a magasba tartva, ijesztő intenzitással bámul rám. Hatalmas termetű, hordómellkasú férfi, és olyan magas, hogy minden mást eltakar előlem. Rémálomszerű alak. Minden bátorságomra szükségem van, hogy álljam a tekintetét, amely szinte perzseli az enyémet.

Vajon a szemembe akar nézni, miközben lesújt rám? Látni akarja, ahogy a fény kihuny, amikor a pengéje a bordáim közé hatol?

Nem vagyok hajlandó pislogni. Ha ez az utolsó pillanatom, tágra nyílt szemmel kell megélnem. Felkészülök a fájdalomra, de aztán…

Mindössze egy pillanatra bár, Sarló szigorúan összeszorított szája elernyed, és némi őszinte döbbenetet látok a tekintetében, amit olyan gyorsan leplez, hogy egyáltalán nem is vehettem volna észre, ha nem állna ennyire közel hozzám. És bármilyen múlékony is… valami olyasmit látok a szemében, ami majdnem olyan, mint a döbbenet.

Lehet, hogy meglepődött?

– Lehetetlen – suttogja olyan komoran, hogy attól a hideg futkos a hátamon.

– Mit mond, uram? – kérdezi Burrows néhány lépéssel hátrébb. – Nem hallottam jól.

– Semmit. – Sarló hangja visszanyeri szokásos nyerseségét, de nem fordul a kapitány felé. Még mindig a szememet kutatja, valami rejtett, mélyükbe kódolt kinyilatkoztatást keresve. A saját tekintete kiolvashatatlan. Két sötét tócsa, amelyek nem tükröznek mást, csak a kezében lángoló fáklya pislákolását. Egy szobor gondolatait is könnyebb lenne kitalálni.

Tekintetünk egy hosszúra nyúlt pillanatig még összekapcsolódik. Ujjai, amelyek még mindig a fáklyát markolják, megfeszülnek. A csendben inkább érzem, mint látom, hogy erőteljesen felsóhajt.

– Akkor felkössük? – kérdezi Burrows fáradtan. – Majdnem éjfél van, és hajnalban indulunk a déli frontra. Eld király erősítést kért. Néhány nythiai csőcselék a határvidéken gondo…

A kapitány nem fejezi be a mondatát. A gondot szó már félig elhagyta a torkát, amikor a parancsnok kardja egyetlen tiszta csapással elvágja a légcsövét. Még csak nem is láttam, hogy Sarló a hátán keresztben átvetett hüvelyben pihenő fegyverért nyúlt. És úgy tűnt, bajtársai sem. A bárányok teljesen felkészületlenek a közéjük szabadult farkassal szemben.

Burrows feje még földet sem ér, amikor Sarló megpördül – egyik kezében tőr, a másikban kard –, és pengéjét átdöfi a két legközelebbi katonán, nem nagyobb erőfeszítéssel, mintha egy olló vágná le a virágszálakat a kertben. Még egy pördülés, és még két férfi csapódik a földbe; végtagjaik olyanok, akár a gyűrött szirmok.

Öt halott egyetlen szívdobbanás alatt.

Mire a megmaradt katonák felfogják, mi történik, és elkezdenek a saját fegyverükért kapkodni, már túl késő. Sarló egy elmosódott folt, olyan gyorsan mozog, hogy követni is nehéz a mozdulatait, nemhogy kivédeni azokat.

Az egyik katona az arcába kapja a lángoló fáklyát, és gyötrelmes sikolyai belevesznek az éjszakába. Még hatot apró, pontosan dobott tőrök találnak torkon, és úgy hullanak el, mint a kövek, miközben vérük a földre ömlik. A többieket, akik megfordulnak, és olyan gyorsan menekülnek a sötét erdő fedezékébe, ahogy a lábuk bírja, egy született gyilkos gyakorlott könnyedségével vadássza le és likvidálja.

Miközben Sarló a halálra ítélt prédáira vadászik, elfogásom óta először találom magam egyedül. Még mindig a fához vagyok kötözve, körülöttem fogvatartóim holttesteivel, de túlságosan rémülten ahhoz, hogy megkönnyebbüljek. A hirtelen beállt csendben azt hiszem, hogy a szívem ki fog robbanni a mellkasomból, átrepesztve a bordáimat, és menten a lábamra esik.

Tekintetem végigpásztázza az árnyékos tábort, szemem tágra nyílik a rémülettől: a hozzám legközelebb álló holttest alig idősebb egy gyermeknél. A szeme nyitva, tekintete üresen mered az éjszakai égboltra, amelyet már nem lát. Ő volt az a fiatal újonc, akit néhány órával ezelőtt hallottam tanácsot kérni? Gondolom, nem számít, bár nem tehetek róla, hogy a szívemet összeszorítja az indokolatlan együttérzés.

Boldogan végignézte volna, ahogy felakasztanak, Rhya, szidom magam keményen. Mikor gyengültél el így?

Nincs időm ostoba együttérzésre – még egy ártatlan járulékos veszteség miatt sem. Nagyobb problémák fenyegetnek. Mert bár Sarló legyilkolta a fogvatartóimat, ő nem megmentő. Ebben biztos vagyok.

Öt percnél kevesebbet számolok, mire visszasétál a tisztásra, köpenye úgy lobog mögötte, mint a régi mesékben a Nagy Kaszásé, sötétlő sisakja ezüstösen csillog az éjféli holdfényben. Komor hatékonysággal veszi vissza tőreit az elesett katonák nyakából, és egyenként visszahelyezi őket a mellkasára erősített tartópántba.

Még csak el sem fáradt.

A kezében tartott széles pengéjű kardot feketére festi a vér. A kialvó tűz halvány fényében nézem, ahogy beletörli Burrows lefejezett testébe. Amikor a fém újra felcsillan, feláll, kihúzza magát, és vesz egy mély lélegzetet, amelytől egész teste még szélesebbnek tűnik.

Lassan felém fordítja a fejét. Lélegzetem elakad, ahogy a tekintete az enyémbe fúródik, és pillantása erősebben gúzsba köt, mint a derekam köré erősített kötelek. Két lépés, és már ott áll előttem. Próbálok nem sikítani, amikor felemeli a kardját, de nem tudok visszafojtani egy rémült, halk nyögést, ami kiszökik az ajkamon.

A hang hallatán elhallgat. Egyik szemöldöke felfelé ível, mintha meglepődne, bár a szája továbbra is szigorú vonalat mutat. Egy pillanatig nézzük egymást, és úgy tűnik, egyikünk sem lélegzik az éjszaka csendjében.

Csináld! Rámeredek, azzal a halovány bátorsággal, amit még össze tudok szedni. Essünk már túl rajta!

Mintha meghallotta volna a könyörgésemet, a kardja megindul, és a pengéje egyetlen sima mozdulattal a levegőbe suhint, azonban nem a nyakamat, hanem a fejemet hátrafeszítő hurkot éri. A kötél a földre hull, miközben a kardja ismét suhint, ezúttal a felsőtestemet körülvevő köteleket célozva.

Végre szabad vagyok, és előrebukom a földre. Elgémberedett lábaim képtelenek megtartani a súlyomat, és a csuklóm, amelyet még mindig vasak szorítanak, alig tud valamit tenni annak érdekében, hogy tompítsam az esést. Fájdalom robban a halántékomba, ahogy a fejem a kemény földhöz csapódik. A levegő egy nagy sóhajtással hagyja el a tüdőmet, és rongykupacként, zihálva fekszem a földön.

Amikor sikerül kinyitnom a szemem, egy ismerős, bozontos szakállal és két ragyás orcával találom szembe magam.

Burrows levágott feje elég közel van ahhoz, hogy megcsókoljam. Felsikoltok, és megfordulok, felnyomom magam láncra vert kezemmel, kétségbeesésemben ügyetlen mozdulatokkal kapálózok. A föld alattam katonák vérétől iszamós. Próbálom nem észrevenni, ahogy négykézláb, szaggatott mozdulatokkal vonszolom magam, ujjaim a sárba és a lehullott levelekbe kapaszkodnak; testrészek és fák gyökerei mellett haladok el lassan. Minden egyes centiméternyi haladás kínszenvedés sérült csuklóimnak.

– Kelj fel!

A hang fentről hidegen cseng. Úgy döntök, hogy nem veszek róla tudomást.

Mintha sóhajtást hallanék, de nem vagyok benne biztos. Túlságosan koncentrálok a meglehetősen szánalmas menekülési kísérletemre. Körülbelül még két kartávolságnyit teszek meg, mielőtt Sarló lenyúl, megragad a hajamnál fogva, és erőszakkal talpra ránt. Fájdalmamban felkiáltok, de ő nem ereszt – csak vonszol, mint egy engedetlen kutyát.

Másodpercek alatt átkelünk a tisztáson, magunk mögött hagyva a lemészárolt embereket és rendezett táborukat. A tűz már majdnem kialudt; senki sem maradt életben, aki táplálhatná. A tisztás szélén egy csapat ló legelészik egy fa alatt. A pettyes szürke hátak és puha fehér pofák tengerében egy paripa tűnik ki – egy fényes fekete mén, amelynek színe tökéletes álcázást nyújt, hogy észrevétlenül vágtázhasson át az éjszakán. Több arasznyival magasabb a többieknél, és csatatérre való, páncélozott nyerget visel. Még széles orrát is páncéllemez takarja.

Nem sok kétség marad afelől, hogy melyik lovashoz tartozik.

Sarló elengedi a hajamat, de csak azért, hogy durván átdobhasson a nagy ló farán, arccal lefelé. A lábam az egyik oldalon lóg, a bilincsbe vert kezem a másikon. Másodpercekkel később egy bőr nyeregtáskaszíj hatékonyan átfogja a derekamat, és a helyemre rögzít.

Túlságosan kimerült vagyok ahhoz, hogy tiltakozzam a helyzetem megalázó volta ellen.

A parancsnok fenyegető jelenléte egy pillanatra visszahúzódik, ahogy elengedi a kikötözött lovakat. Hallom nyelve halk csettintését, majd tenyerének határozott csapását egy sor lófaron. A buzgó patadobogás elhalkul az éjszakában, ahogy a lovak maguk mögött hagyják a tábort – és halott gazdáikat. Remélem, békére lelnek korai nyugdíjas éveikben, valahol a vadonban. Nem kényszerülnek többé arra, hogy bárkit is harcba vigyenek, nem szolgálják többé a vérszomjas királyok szeszélyeit. Csak napfényes, szeles napok és végtelen füves legelők várják őket.

Attól tartok, az én sorsom feleennyire sem lesz békés.

A parancsnok halk nyögéssel felpattan a nyeregbe, és a csizmasarkát a lova oldalához csattintva megsarkantyúzza azt, és elindulunk a sötétbe.

HARMADIK FEJEZET

SZINTE LEHETETLEN ELALUDNI a csődör hátán, patáinak minden egyes dobbanásától rázkódik a testem, mint a kovács kalapácsütéseitől az üllő. Ennek ellenére kimerültségem bizonyára meghaladja kényelem iránti igényeimet, mert amikor kinyitom a szemem, már hajnalodik, a pirkadat rózsaszín ujjai végigkúsznak az égen.

Istenek, mindenem fáj!

A testem jobban ki van csavarodva, mint egy nedves mosogatórongy. Erőtlen és élettelen. A szíj olyan szorosan tartja a derekamat, hogy nehezemre esik levegőt venni. Alig látok valamit, csak az alattam lévő ló habos lábszárát, fogvatartóm csizmájának sarkát a sáros kengyelben, és a földet, amely szivárványszín csíkokban suhan alattam.

Keményen vágtázunk. A hamuszürke égboltra tekintve, a nap állásából ítélve északnyugat felé tartunk. El a mocsárvidéktől, ki az erdőből – bár fogalmam sincs, hová. Kutakodok az agyamban, hátha találok valami értelmes részletet az emlékeim között arról, amit a katonák tegnap este elkottyantottak. Mit is mondott Burrows?

Hajnalban indulunk a déli frontra. Eld király erősítést kért.

Eld minek is a királya…

A Szorosé?

Nem.

Dymmeriáé?

Nem.

A Nyugati Erdőé?

Nem.

Átkozott legyen a gyenge emlékezetem! Átkozott legyek, amiért nem voltam jobb tanuló! Átkozom Elit is, amiért nem verte belém a tudást egy bottal ahelyett, hogy enyhe elvárásokkal bátorított.

A szemeim könnybe lábadnak, ahogy eszembe jut Eli. Két évtizeden át ő volt a védelmezőm. Ha itt lenne – és ha még élne –, belehalna, ha így látna engem. Egy mocskos, összetört játék babaként az ellenség kezében, akitől az élete árán is meg akart engem védeni. Hálát adok, hogy nincs erőm sírni.

A nap egyre magasabbra kúszik az égen, ahogy lovagolunk, a mén patái egyenletesen dobognak. A leghalványabb fogalmam sincs, hogy a világnak melyik részén vagyunk. Anwyvn hatalmas föld, és az elmúlt hetekig nagyon keveset láttam belőle. Tengerzug eldugott kis félszigete volt az otthonom attól a naptól kezdve, hogy Eli a fehér parton rám talált egy kosárba bugyolálva, egészen addig az éjszakáig, amikor a megszálló seregek megérkeztek lángoló fáklyáikkal.

Magunk mögött hagyjuk az erdő legmélyebb részét. Hiányoznak a magasra törő juharok és a nyújtózó kőrisfák, amelyek az elmúlt hónapban menedéket nyújtottak nekem, ahogy egy elszórt fenyőfákból álló ligethez érünk. A fák itt távolabb helyezkednek el egymástól, halványvörös tűlevelük nagy része a száraz földet takarja.

Már majdnem dél van, amikor végre megállunk. Annyira kimerült vagyok, hogy még a fejemet sem tudom felemelni, hogy szemügyre vegyem a környezetünket. Érzem, ahogy Sarló elmozdul a nyeregben, aztán meghallom csizmája tompa koppanását a földön. A lábbeli láthatóvá válik, amikor felnyúl, hogy kioldja a hevedert, ami a helyemen tart, és tanulmányozom egyszerű kivitelezését.

Nincsenek sarkantyúk, nincsenek acélhegyek. A cipőfűzőjén vastag porréteg szürkéllik. A bőr alaposan megkopott, valószínűleg több évszakot megszolgált már. Ez aztán a meglepetés! Az ember azt gondolná, hogy egy ilyen rangú katonának csak csettintenie kell, hogy bármikor új felszereléssel lássák el.

– Le a földre.

Mély hangja rekedt a használat hiányától, és nyoma sincs benne semmi kedvességnek. Megpróbálom mozgásra kényszeríteni a végtagjaimat, de túl merevek ahhoz, hogy együttműködjenek. Szánalmasan lógok a csődör farán, a gerincem természetellenes ívben görbül. Félek, hogy soha többé nem fog rendesen kiegyenesedni.

Sarló felsóhajt, és minden gyengédség nélkül meglöki a derekamat. Riadt sikoly szakad ki belőlem, miközben a ló farka felé csúszom, és mivel képtelen vagyok megkapaszkodni, a földre zuhanok. A hátamon landolok, becsapódásom nyomán pollenfelhő emelkedik a levegőbe. Esésemet kissé tompítja egy fenyőtűágy, de még így is kiüti belőlem a szuszt. Elég sokáig fekszem ott, képtelen vagyok bármit is tenni, csak pislogok a vérszegény égboltra, és időnként felnyögök a fájdalomtól.

Sarló egy közeli patakhoz vezeti a lovat. Hallgatom, ahogy mindketten nagyot isznak, és kiszáradt nyelvem irigykedve nyaldossa cserepes ajkamat. Egy részem – egy kis részem bár, mely ettől függetlenül szintén hozzám tartozik – azt kívánja, bárcsak megölt volna még a táborban. Sejtelmem sincs, mire vár. Talán azt tervezi, hogy magával hurcol, amíg a kiszáradás csontvázzá nem sorvaszt.

Lassú halál lesz.

Hirtelen egy árnyék vetődik fölém, eltakarva a napot: a fogvatartóm visszatért. A szemem megrebben, a pillantásom az arcára szegeződik. A szeme koromfekete, még a nappali fényben is. És még mindig viseli nehéz sisakját, mely eltakarja arcvonásai nagy részét. A fém orrvédő alul éles csúcsba szűkül, ami szinte kígyószerű külsőt kölcsönöz neki – mintha egy sárkány kóborolna szabadon a vidéken. Ahogy rám néz, a szája undorral, vagy megvetéssel görbül le az egyik oldalon.

Istenek, de utálom őt!

Egy bőr vizestömlő landol a fejem mellett a földön.

– Igyál.

Nem nyúlok érte. Egyetlen izmomat sem mozdítom. Inkább szomjan halok, minthogy kövessem a parancsát. Bármilyen ostobaság is, ez az apró ellenállás autonómiám egyetlen megmaradt szikrája.

– Ahogy akarod. – Egy vállrándítással sarkon fordul, és elsétál. Következő szavai szinte mellékesen sodródnak felém a szélben: – Sötétedésig nem állunk meg újra.

Három próbálkozásba telik, hogy fel tudjak ülni, elgémberedett végtagjaim végig sikoltozva tiltakoznak. A fájdalomtól és a táplálék hiányától szédülök, de valahogy mégis sikerül az ölembe húznom a tömlőt. A bilincseim zörögnek, és a vas beleharap feltört bőrömbe, ahogy az ajkamhoz emelem, és mélyet kortyolok belőle.

Mennyei íze van.

Kínosan rövid idő alatt kiürítem a tartalmát. Hosszú ideje üres gyomrom tiltakozik a teltség idegen érzése ellen, de még mindig kétségbeejtően szomjas vagyok. A közeli patakot szemlélve, amely mohás sziklák medrében csörgedezik, azon gondolkodom, a partra vonszolom magam, hogy igyak még néhány frissítő kortyot. Megfelelően hidratáltan talán a fejem sem fog többé forogni. Ha nem forog a fejem, talán rájövök, hová visz Sarló… és hogyan menekülhetnék el, mielőtt megérkezünk… és…

Figyelmeztetés nélkül talpra rántanak, és az üres tömlőt egy szempillantás alatt kikapják a kezemből. Tiltakozó nyüszítésem a félelem sziszegésévé változik, amikor egy nagy kéz bilincsként szorosan a vállamra kulcsolódik.

– Ideje indulni – mormogja Sarló, és visszavonszol a lova felé. Meztelen sarkamat a földbe vájom, de hiába: úgy söpri félre ellenállásomat, mint egy zavaró rovart, amely a fülébe zümmög. Esélyem sincs ellenkezni, amikor felemel a talajról, és visszadob a paripára. A víz kényelmetlenül lögybölődik a gyomromban, miközben ugyanolyan rutinosan és érdektelenül szíjaz le, mint ahogyan egy zsák gabonát biztosítana.

Miután visszaült a nyeregbe, csettint a nyelvével. A ló azonnal reagál, és rázós galoppba kezd, amit megviselt testem minden porcikájában érzek.

Csak estig tarts ki, mondom magamnak, és próbálom elhessegetni a kétségbeesést. Képes vagy rá, Rhya. De az alkonyat még messze van.

*

EGY BIZONYOS PONTON tudatára ébredek annak, hogy eléggé beteg vagyok. A láz a szomjúság és a kimerültség nyomában lopakodott be, és megbújt a testemet sújtó számtalan más fájdalom között. A délutáni szürkület leszálltával azonban annak ellenére, hogy hűvös, északi éghajlaton haladunk keresztül, képtelen vagyok tovább tagadni az ereimben égő forróságot. Bőröm forró, aztán hideg, majd ismét forró. Hálát adok a szíjért, amely rögzít a helyemen; máskülönben a reszketésem puszta ereje a földre taszítana.

Nem látom értelmét annak, hogy tájékoztassam fogvatartómat az állapotomról. Vajon mi lenne a válasza?

Táborozzunk le. Hozok neked forró levest, és addig simogatom a hajad, amíg újra jól nem leszel, ahogy Eli szokta tenni, amikor még gyerek voltál.

Valahogy kétlem.

Még nem alkonyodik egészen, amikor hirtelen megállunk az erdő szélén, ahol a fák egy széles földútnak adják át a helyüket. Azon tűnődöm, hogy vajon korán tábort verünk-e, de Sarló nem száll le a nyeregből, és nem is magyarázza meg hirtelen megállásunk okát az egész napos kemény tempó után.

Forgolódom, amennyire tudok, felemelem a fejem, hogy jobban lássak, és lázasan összefüggéstelenül motyogok.

– Csönd legyen! – pördül meg Sarló a nyergében.

A parancs fenyegető suttogással hangzik el, amitől összeszorul a torkom. Nincs kétségem afelől, hogy ha nem teszek eleget a parancsnak, minden szívfájdalom nélkül eszméletlenre ver. A szigorúságának oka hamarosan világossá válik: harminc másodperc sem telik el, és a fülem hangokat érzékel a szélben; aztán még harminc, és az előttünk lévő utat egy csapatnyi férfi tölti be, akik szép sorban, pajzsukat a magasba tartva, kardjukat a hátukon átvetve menetelnek. Huszonöten lehetnek, talán többen is. Az egyenruhájuk nem zöld, mint Burrows kapitányé és az egységé, hanem vérvörös. Zászlajukon két egymásba fonódó fáklya stilizált képe látható, skarlátvörös öltései büszkén hullámzanak a szélben.

Nem látnak minket, mivel a levelek és ágak álcája elrejt bennünket. Nyilvánvaló, hogy ez volt Sarló parancsnok szándéka. Valamilyen okból kifolyólag nem akarja, hogy tudomást szerezzenek a jelenlétünkről.

Talán…

A remény halvány szikrája lángol fel szívemben, de gyorsan ki is alszik. Pusztán a tény, hogy ők Sarló ellenségei, még nem teszi őket a barátaimmá. Nincs rá garancia, hogy nem döfnek kardot a szívembe, amint segítségért kiáltok feléjük. És semmi biztosíték nincs arra, hogy Sarló ne tudna egy egész sereg embert olyan könnyedén lemészárolni, mint tegnap este egy tucatot.

Nézem, ahogy a katonák elvonulnak mellettem, és a szívem összeszorul, amikor eltűnnek egy kanyarban. Kivárjuk, hogy csizmás lépteik zaja távoli dübörgéssé halkuljon, majd teljesen elhaljon. Amikor a világ elcsendesedik – nem hallatszik más, csak Sarló egyenletes lélegzetvételének hangja, a csődör farkának időnkénti csapkodása, és a szél halk jajveszékelése a fák között –, és Sarló biztos benne, hogy a katonák már rég eltűntek, sarkával oldalba böki a lovát, átugratunk az úton, ki az erdőből, és be a magas fűbe a túloldalon.

Elértük a síkságot.

Mivel a sík, elnyúló mezőkön végre nem kell kitérnünk a fák gyökereinek és a kidőlt törzseknek az útjából, tempónk majdnem vágtává gyorsul. A mén minden patadobbanása visszhangzik fájó koponyámban. Bár szóban nem adja jelét, új feszültséget érzek a fogvatartómban; olyan sürgetést, amely a reggel során még nem volt jelen.

Ha tisztább lenne a fejem, talán eszembe jutna, hol láttam már azt a jelvényt – azokat a fekete szöveten egymásba fonódó, vörös fáklyákat. Talán rájönnék, milyen szorosan járnak a nyomunkban üldözőink. De nem vagyok rá képes. A gondolataim zavarosak. Ködfátylon keresztül szemlélem a világot, a testem az egyik oldalon, az elmém a másikon, és a ködön keresztül képtelen vagyok összekapcsolni a kettőt.

A síkság mintha örökké tartana, a műveletlen mezők végtelenül nyúlnak el körülöttünk. Középföld többi részéhez hasonlóan ez a szakasz is háború sújtotta terület. Igazi pusztaság a két évszázados vérontás után. A szántóföldek, amelyek egykor termést érleltek, ma tömegsírok, és az embereket, akik egykoron gondozták azokat, régen elnyelte a kopár talaj.

Nem látunk több katonát. Senkit sem látunk. A legtöbb utazó, gondolom, az úton marad – kihasználva az út menti fogadók előnyeit alkonyatkor, sört kortyolgatva a kandalló mellett egy tál meleg pörkölt fölött, és a fáradt lovakat frissekre cserélve. Sarló lovával nincs szükség ilyen intézkedésekre. A hatalmas állat, úgy tűnik, sosem fárad el, akárhány kilométert is fusson, és akármilyen terepen is haladjon. Révületemben azon tűnődöm, hogy talán a nagy paexyri paripák leszármazottja lehet. A legenda szerint napokig képesek voltak egyenletesen futni, és tündelovasokat vittek a hátukon Anwyvn egyik végéből a másikba anélkül, hogy akár csak egy kis itatás miatt pihenőt tartottak volna. Egyesek szerint nagy szárnyaik voltak, mert a sebességük közelebb állt a repüléshez, mint a futáshoz.

Az ilyen gondolatok valóban képtelenségek, még az én lázas elmém számára is. Ha a paexyri lófajta valóban létezett, akkor mindannyian meghaltak a lovasaikkal együtt a Gyomlálás során. A véres felkelés nem kímélt egyetlen elemi eredetű lényt sem, a mindenható császártól kezdve a leghalványabb kis tűzpillékig. Őket, mint minden más mágikus lényt, ugyanazzal a brutális hatékonysággal irtották ki, mint amellyel a halandó emberek most egymás ellen vívják végtelen háborúikat. Rövidlátó papírkirályok, akik bitorolnak és áskálódnak, mészárolnak és kegyetlenkednek, amíg alig marad olyan föld, amely felett még érdemes uralkodni. Amíg mindent hamuvá tesznek, és megfosztják Anwyvnt minden szépségétől, amellyel valaha rendelkezett.

Az élőlények, amelyekkel útközben találkozunk, kétségtelenül hétköznapiak – bozontos szőrű tehenek és nyíratlan birkák legelésznek a napon –, de még ezek is egyre ritkábban fordulnak elő, ahogy a sík mező lankás-dombos tereppé változik, végül pedig egy éles emelkedőbe fordul át. A szikla és a kő hamarosan felváltja a füvet és a gyepet. Ahogy emelkedünk, kis kortyokban szívom a levegőt a tüdőmbe, és nem tudom, hogy légszomjam a betegségemnek vagy az egyre növekvő magasságnak köszönhető.

Lázam rosszabbodik, ahogy a nap egyre mélyebbre süllyed az égen. Mire megállunk éjszakára, már alig vagyok magamnál. Nem emlékszem, hogy lecsúsztam volna a lóról, és mégis itt vagyok, talpon, bár a föld hullámzik alattam. Vagy csak a lábaim adják meg magukat? Nem tudom pontosan megmondani.

A világ oldalra billen körülöttem, mire egy acélos szorítás tart meg. Sarló szigorú arca elúszik a szemem előtt. Megint mogorván néz rám.

– Istenek, te lángolsz.

Lebegek?

Ő cipel engem?

Vajon abbahagyja valaha is a homlokráncolást?

Hagymázos kuncogás bujkál bennem, készen arra, hogy kiszabaduljon. Kétségbeesetten kapaszkodom az eszméletembe, de ez minden egyes perccel egyre nehezebb. A sötétség ismét közeledik – feketébb, mint az éjszakai égbolt felettem, és a karmai közé húz.

– Makacs bolond – sziszegi halkan Sarló, és lefektet egy lapos sziklára. Áldottan hűvösnek érzem a bőrömön. – Holtan nem veszem hasznodat.

Valaki kuncog. Talán én vagyok az.

– Hé! – pofozgatja az arcomat. – Maradj velem. Maradj velem!

Erősen pislogok, próbálom őt fókuszban tartani. Talán a láz zavarja össze az elmémet, de megesküdnék rá, hogy látok valamit az összeszűkült szemében, ami korábban nem volt ott – az aggodalom egy villanását, ami olyan gyorsan eltűnik, hogy könnyű meggyőzni magam arról, nem volt több, mint a lázas köd által előidézett délibáb.

Az a fekete szempár az utolsó dolog, amit látok, mielőtt a betegség nyirkos szorítása a nyakam köré zárja a kezét, és addig szorítja, amíg a világ fénye elhalványul előttem.

NEGYEDIK FEJEZET

AMIKOR MAGAMHOZ TÉREK, egyedül vagyok.

A szemhéjam tiltakozik az ellen, hogy felnyissam, a kimerültségtől egészen elnehezült. Valamiféle barlangban vagyok, egy mohás sziklafalnak támasztva. A föld alattam keményre döngölt kavics. A kőmennyezet teljesen eltakarja az égboltot, kivéve egy keskeny rést, amelyen át gyenge napfény szűrődik be.

Nincsenek emlékeim erről a helyről.

Az éjszakából emlékszilánkok maradtak csak a fejemben – a tisztánlátás pillanatai delíriumom közepette. Egy fémsisak csillogása a holdfényben. Egy nagy kéz a homlokomra simul, és ellenőrzi a hőmérsékletemet. A szikla és a kovakő villanása, amint valaki tüzet gyújt. Feneketlen szempár, amely az enyémbe mered. És egy hang, reszketeg könyörgés az elúszó sötétségben.

Maradj velem.

A fogvatartóm nincs a barlangban, de mindenütt ott vannak a nyomai. Egy vastag, fekete köpeny terül el alattam. Néhány lépésnyire tőlem tűz ég, alacsonyan és füst nélkül, halvány fényt vetve a dohos térbe. Valami sül a parázson – nyúl, azt hiszem, bár olyan jó illata van, hogy még akkor is megenném, ha folyami patkány lenne. A gyomrom hangosan korogni kezd az éhségtől.

Amikor a kezemet a hasamhoz szorítom, hogy elnyomjam a korgását, a mozdulat szabadsága váratlanul ér. Valamikor az éjszaka folyamán levették a bilincseimet. Már olyan sok napja viseltem őket, hogy a karjaimat furcsán könnyűnek érzem nélkülük. Ám hiába tűnt el a mérgező vas okozta állandó fájdalom, a bőrömön maradt nyomok soha nem gyógyulnak be teljesen. A csuklóm nyers, nedvedző húsát bámulva próbálok nem gondolni a hegekre, amelyeket életem hátralévő részében viselni fogok. A hiúság haszontalan, eltörpül a sürgetőbb problémákhoz képest. A fertőzés majdnem a csontig hatolt; szerencsés leszek, ha visszanyerek annyi mozgáskészséget, hogy valaha is újra meg tudjak feszíteni egy íjat, vagy össze tudjak varrni egy sebet.

Valami láthatatlan élősködő kúszik a sarokban, én pedig felkapom a fejem. A hirtelen mozdulattól kibillenek az egyensúlyomból. A láz elszállt, de a koponyámban fájdalom lüktet. Igyekszem félretolni a fájdalmat, és a következő lépéseimre koncentrálok.

Víz.

Elsősorban innom, de fürdenem is kellene. Már az elfogásom előtt is mocskos voltam a mocsári nyálkától és a lótrágyától, valamint a fürdés nélkül, meneküléssel töltött hetek miatt, de most már förtelmes lehetek. Az izzadság, a vér és a testnedvek szaga mérgező parfümként támadja az orromat a zárt térben.

A fényt követve haladok a barlangban, amíg meg nem találom a bejáratát, egyik kezemet a zuzmóval borított falon tartom, hogy egyenesen tudjak haladni. Amikor kilépek, megdöbbenve látom, hogy a nap már magasan áll a délutáni égbolton.

Néhány lépés után egy sziklás tisztáson találom magam. A barlang, amely ügyesen rejtőzködik egy hatalmas sziklákból álló köves hegyoldalban, tökéletes búvóhely. Még néhány lépés, és a tüskés bokrok közül már egyáltalán nem látom a bejáratot.

– Tehát még mindig élsz – jegyzi meg egy távolságtartó hang a hátam mögül. Összerezzenek, de nem fordulok szembe vele. Nem bírom elviselni. – Mivel úgy tűnik, hogy életben maradsz… van egy édesvizű medence a bozótoson túl. Mosakodj meg. – Sarló most, a napfényben nem hangzik különösebben érdekeltnek a jólétem fenntartásában, de nem felejtettem el, milyen volt a tekintete tegnap este, amikor lázas voltam. És nem felejtettem el a beismerését sem.

Holtan nem veszem hasznodat.

Élve van rám szüksége. Ha nem így lenne, már rég megölt volna – vagy egyszerűen hagyta volna, hogy a láz végezzen velem. Ez persze még mindig nem jelenti azt, hogy bízhatok benne.

– Indulj! – noszogat durván. – Éjszaka farkasok vadásznak ezekben a hegyekben, és a belőled áradó bűz elég erős ahhoz, hogy a környék összes falkáját idecsalogassa.

A szégyenérzet éles pengeként hasít belém. Örülök, hogy nem látja az arcomat, mert az lángol a mocsok alatt. Sikerül néhány tétova lépést tennem, aztán újra megszólal:

– És ne próbálj meg elfutni. – Fáradtan felsóhajt. – Le kéne vadásznom téged, amitől rossz kedvem lenne.

Őszintén szólva, ha ő most jó hangulatban van, akkor nem igazán vágyom arra, hogy megtapasztaljam, milyen, amikor rosszkedvű. Egy pillanatnyi habozás nélkül, olyan gyorsan menekülök ki a tisztásról, amilyen gyorsan csak remegő lábaim vinni bírnak. Követem a folyóvíz hangját, amíg meg nem találom a fürdőmedencét, amelyet egy szelíd vízesés táplál. A napsütötte felszín olyan tiszta, hogy egyenesen a fenékig látok, ahol apró halak cikáznak a nád között. Kerek, selyemnél is simább kövek igazodnak a sarkam alá. Egy egyszerű szappan ül a parton egy lapos sziklán, egy vékony, fehér ruhakupac tetején. Közelebbről megnézve kiderül, hogy az egy gyapjútunika. Férfié, pusztán a méretéből – az én alacsony testalkatomra inkább ruhaként, mint ingként szolgál majd –, valamint az illatából, az izzadság, a füst és a fűszerek bódító, férfias keverékéből ítélve.

Furcsán figyelmes gesztus ez félelmetes fogvatartóm részéről, de nem engedem meg magamnak, hogy túl sokat foglalkozzak ezzel, miközben levetem a ruhámat és az alsóneműmet. Az anyag döbbenetesen szennyezett, az eredeti árnyalatát – szép, tavaszias halványzöldet – sár, vér és mindenféle nemkívánatos dolog barnára színezte.

A ruháimat a sekély vízbe dobom, és a szappant megragadva utánuk gázolok. A víz jéghideg. Libabőr fut végig a karomon, ahogy elmerülök, de nem érdekel. Jó érzés csillapítani a szomjúságomat, és még annál is jobb érzés leöblíteni a testemen lévő vastag koszréteget. Bőrömet helyenként megszáradt vérfoltok tarkítják– egy része az enyém, másik része a lemészárolt katonáké. A hajamból patakokban ömlik a sár, és három hajmosás kell ahhoz, hogy a mocsok alól előbukkanjon platinaszőke csillogása. Vörösre súrolom a bőrömet, és alaposabban szappanozom, mint életemben valaha.

Utána nekilátok a ruháimnak. Először az ingem és az alsóruhám, majd maga a felsőruha következik. Mire végzek, a ruha már majdnem újra zöld – bár tudom, hogy a legrosszabb foltok némelyike sosem fog eltűnni. Otthon menthetetlennek ítéltem és a tűzbe dobtam volna, vagy esetleg felszabdaltam volna takarítórongyokká. Itt, foltos vagy sem, meg kell elégednem vele.

Bármennyire is csábító lenne elnyújtózni egy napsütötte sziklán, amíg a ruhám szárad, nem vagyok benne biztos, hogy fogvatartóm mennyi időt hagy nekem, mielőtt eljön értem. Azt biztosan nem akarom, hogy pucéran találjon rám, ha mégis megkeresne. A lehető legjobban kicsavarom az alsóneműmet, mielőtt belelépnék. Erőfeszítéseim ellenére a pamut nyirkos hidegsége csontig hatoló borzongást vált ki. Tétovázom, mielőtt felöltöznék a ruhámba, és egy hosszú pillanatig szemezgetek a sziklán heverő fehér gyapjútunikával.

Nincs kedvem felhúzni. A gondolat, hogy Sarló ruhája a csupasz bőrömhöz simul, túlságosan kellemetlen ahhoz, hogy fontolóra vegyem. Ennek ellenére a bennem lévő gyógyító okosabb annál, minthogy fanyalogva elutasítsa a melegség bármilyen forrását. Szánalmasan felkészületlen vagyok a vadonban való túléléshez. A saját öltözékemet Tengerzug fülledt időjárására tervezték, nem ilyen hideg körülményekhez.

Kényszerítem magam, hogy felhúzzam a tunikát, és próbálok nem túl mélyeket lélegezni, miközben beborít a férfi pézsmaillata. A tunika szegélye majdnem a térdemig ér; az ujjak jóval a csuklóm fölé lógnak. De áldott száraz. Bármilyen idegesítő is beismerni, örülök a plusz szigetelőrétegnek, miközben ingem és ruhám nedves súlya a tunika fölé kerül.

Visszapillantok a barlang felé, ereimben félelem vágtázik. Eljátszom a gondolattal, hogy elmeneküljek-e az ellenkező irányba, de tudom, hogy jobb, ha nem engedek a késztetésnek. Ha elfutok, Sarló ugyanolyan könnyen levadászhat engem is, mint a katonákat, akik fogva tartottak. Őrültség lenne elfutnom. Különösen az én állapotomban, éhesen és betegen. Nem jutnék messzire ezeken a kisebesedett, vérző talpakon.

Grimaszolva vizsgálom meg őket. Most, hogy megtisztultak a piszoktól és az út mocskától, a sérülések sokkal nyilvánvalóbbak. Hólyagok borítják meggyötört talpamat. Több mély horzsolás is akad, az erdőben való menekülésem emlékeként, amelyek sajognak, ha hozzájuk érek. A bőr körülöttük dühösen lüktet, és fertőzés nyomaitól vörös.

Ez nem jó jel. Ha nem kezelem őket, kétségtelenül visszatér a lázam. Mihamarabb gyógyszerre van szükségem. Vagy legalábbis cipőre, hogy elkerüljem a további sérüléseket. Sajnos úgy gondolom, hogy az esélyeim arra, hogy egy suszterműhelybe botlok, elég csekélyek itt a vadonban. Letépek egy vékony pamutcsíkot az alsószoknyám szegélyéről, és a lehető legjobban bebugyolálom a lábam, miközben fájdalmasan meghúzom a csomókat. Nem tökéletes megoldás, de jobb, mint a semmi.

A kenyeres incidens mellett, ami az elfogásomhoz vezetett, ez volt a legostobább hibám – hogy nem kaptam le a csizmámat az ajtó melletti szögről azon a szörnyű éjszakán, amikor a seregek ostrom alá vették Tengerzug félszigetét. De nem volt rá idő. Se köpenyre, se élelemre, se egy csomag gyógynövényre, ami segíthetett volna meggyógyítani a sérüléseimet. A tűz gyors volt, és a lángoló fáklyákat, amelyekből terjedt, kegyetlen, erőszakra vágyó kezek tartották.

Kizárom a gondolataimból a kúszó lángok és a kavargó füst emlékét. A csattogó fémét. A kínzó jajveszékelését. És Eli hangját, miközben kilökött, hogy biztonságba kerüljek.

Fuss, Rhya. Fuss, mint a szél!

Megtettem.

Egyenesen az ellenség karjaiba futottam.

*

SARLÓ A BARLANG bejáratánál ül, és épp kardját élezi a fenőkövön. Nem néz fel a munkájából, amikor a tisztásra bicegek. Javarészt tudomást sem vesz jelenlétemről, csak a fejével int egy közeli fatörzs felé, ahol egy szénen sült nyúl pihen egy nagy levél tetején.

– Egyél. Mielőtt összeesnél.

A szűkszavúsága hallatán összerándulok. A szám válaszra nyílik, de lenyelem a késztetést. A veszekedés nem vezetne jóra, és az igazat megvallva, éhes vagyok – bár a kiéhezett talán pontosabb definíció lenne rám. Fürdés közben végigsimítottam az ujjaimat a bordáimon, és minden egyes kiálló csont arról tanúskodik, milyen ritkán jutottam élelemhez az elmúlt hetekben.

Pengéjének egyenletes kopogása nem szűnik, amikor odasétálok a farönkhöz, és letépek egy darab nyúlhúst. Mennyei illata van, és ahogy a számba tömöm, az ízét még az illatánál is jobbnak találom. Mindenféle habozás elszáll abban a pillanatban, ahogy az első falat üres gyomromba ér. Egy perc alatt felfalom az egészet – úgy rágom le a csontig, mint egy kóbor kutya a gazdag ember vacsoraasztalának maradékát. Talán még a csontvelőt is kiszívtam volna, ha nincs közönségem. Amikor elfogy, úgy érzem, majd’ szétpukkadok, de valahogy még mindig éhes vagyok.

A tarkómon feláll a szőr a rám vetülő pillantás súlya alatt. Méltóságom csekély maradékát összeszedve leteszem a csontot, amit még mindig szorongatok, és ujjaimat beletörlöm egy falevélbe. Lassan megfordulok, és látom, hogy Sarló engem figyel a tisztáson. A kard a kezében mozdulatlanná vált.

Ha frissen fürdött megjelenésem meg is lepi, nem tesz rá megjegyzést. A sisak alól sötét szemei olyan intenzitással futnak végig az arcomon, hogy megborzongok. Egy hosszú pillanatig csak nézzük egymást némán. Nem köszönöm meg neki, hogy megetetett; egy kalitkába zárt madár nem énekel annak, aki oda juttatta. Azt sem árulja el, hová visz, vagy mit tervez velem, amikor odaérünk; egy vadász nem magyarázza el indítékait a csapdába ejtett állatnak.

A levegő vibrálni kezd, ahogy a csend egyre tovább húzódik. Az állam dacból feljebb szegem. Végül Sarló megköszörüli a torkát, és azt mondja:

– Azt javaslom, pihenj egy kicsit. Hajnalban útra kelünk, láz ide vagy oda. Már így is eleget késlekedtünk miattad.

Felhördülök, és azonnal elönt a vak düh.

– Ó, bocsáss meg, nem szeretném késleltetni a saját elrablásomat! – A karom felfelé lendül, hogy vádlóan mutassak rá, ám a mozdulattól görcsös fájdalom lobban a sérült csuklómban. – Talán emlékeztetnem kell rá, hogy egyáltalán nem lennék beteg, ha nem hurcoltál volna át ezen a vidéken, hogy az istenek tudják, hová vigyél?

Sötét szemöldöke felfelé húzódik, bár arca többi része közönyös marad.

– Már kezdtem azt hinni, hogy néma vagy – válaszolja dühítően higgadtan.

– Csak szeretnéd – vágom rá, mielőtt visszafoghatnám magam. – Egész jól boldogultam, mielőtt levadásztál, mint valami… valami… valami… szarvast, hogy kitömd és a faladra akaszd.

Hosszú percekig tanulmányoz engem.

– Így emlékszel? Talán a láz megzavarta az elmédet, mert én úgy láttam, megmentettem a hálátlan seggedet az eldi katonák keze általi biztos haláltól.

– Kétségtelenül csak a saját aljas céljaid miatt.

Erre van képe gúnyosan felhorkanni.

– Te… – Megfeszül az állkapcsom. – Azt mondod, hogy hajnalban indulunk tovább. Hova? Hová akarsz vinni? Melyik király parancsát teljesíted? Nem Eld királyét, mert szemrebbenés nélkül megölted az embereit, pedig úgy tűnt, hogy a sajátjaik közül valónak tartanak.

A férfi nem válaszol.

– Mondd meg, a fenébe is!

De ő csak bámul rám, teljesen rezzenéstelenül, mint egy márványból faragott ember. A legszívesebben megfojtanám. Az ajkamba harapok, hogy ne kérdezzek többet, bár ezer más kérdés is ott ül a nyelvemen. A düh kavarog a mellkasomban, örvénylik a bordáim alatt. A póráz, amin az indulatomat tartom, bármelyik pillanatban elszakadhat. Eli mindig azt mondta, hogy a hangulatingadozásaim olyanok, mint a nyári vihar: egy pillanat alatt támadnak fel, és ha nem vigyázunk, képesek nagy károkat okozni.

Sajnos úgy tűnik, a parancsnok aligha tart tőlem. Bosszantó közömbösséggel a hüvelyébe tolja a kardját, és feláll. Fenyőtűk tapadnak a nadrágjára, de nem törődik azzal, hogy lesöpörje őket. Még itt, ezen a rejtett helyen is harcra kész. A tunikáján átívelő bőr mellszíj tele van dobókésekkel. Egy tőr van a bal combjára szíjazva; egy másik a csizmája szárából kandikál ki. Ahogy kihúzza magát, sisakja egy közeli fa ágait súrolja. Azt hiszem, a fejéhez lehet tapasztva, mert még soha nem láttam, hogy levette volna.

Miféle élet ez? Mindig állig felfegyverkezve, minden pillanatban harcra készen? Folyamatosan résen lenni a láthatatlan ellenséggel szemben?

– Hajnalhasadáskor indulunk – töri meg Sarló kemény hangja a csendet. – Készülj fel a lovaglásra. Az sem érdekel, ha félholt vagy.

– Inkább lennék teljesen halott, minthogy még egy napot a társaságodban töltsek – csattanok fel, és hátradobom a hajam a vállam fölött, miközben a barlangba igyekszem, nem törődve a talpamban érzett fájdalommal. Nedves szoknyám a bokám körül suhog, szövete csak úgy csattog csupasz bőrömön.

Hideg lesz az éjszaka, így aludni. A barlangban lévő gyenge tűz csak a legcsekélyebb meleget nyújtja a tél közelgő hidegével szemben. Alig néhány lépést teszek befelé, amikor hallom, hogy Sarló mormog valamit az orra alatt.

– Azt hiszem, némán jobban tetszett.

ÖTÖDIK FEJEZET

MÉG SÖTÉT VAN, amikor Sarló felráz engem. Tulajdonképpen belém rúg, csizmája hegye fájó lapockámat bökdösi, aminek a kényelmi szempontból megkérdőjelezhető sziklaágyon való alvás sem kifejezetten használt.

– Felkelni – mondja halkan. – Ideje indulnunk.

Magamban szitkozódok, miközben feltápászkodom. A barlangban fagyos a levegő. Már eloltotta a tüzet, amely mellett összegömbölyödve aludtam el, az ellenség köpenyével magam alatt. Óráknak tűnő ideig vacogtam, mielőtt végre átbukdácsoltam az öntudat határán. Valami csoda folytán a lázam nem tért vissza az éjszaka folyamán.

Sarló lehajol, hogy visszaszerezze a köpönyegét, egy durva rántással lerázza róla a kavicsot, aztán szó nélkül kisétál a barlangból, egyedül hagyva engem a sötétben. Utánabicegek, és reszketek a hidegtől, ahogy kilépek a hajnali pirkadatba. Hópelyhek szállingóznak, és úgy borítják be a világot, mint egy vékony réteg porcukor az almás lepényt. Megakadnak a szempilláimban, belekapaszkodnak a hajamba, és beleragadnak a ruhám ujjának vékony szövetébe.

A ló már felnyergelve, türelmesen várakozik egy kisebb, zömök fa ágai alatt. Sarló füttyére közelebb trappol. Megfeszülök, amikor a parancsnok felém fordul.

– Eszedbe se jusson – sziszegem néhány lépést hátrálva, mire ő megdermed, és felvonja szemöldökét. – Nem vagyok holmi nyeregtáska, amit a lovad oldalára köthetsz, sem egy zsák árpa, amit gondtalanul dobálhatsz.

– Igaz – motyogja –, az árpa sokkal elviselhetőbb társaság lenne.

Rámeredek.

– Ha azt akarod, hogy harc nélkül veled tartsak, akkor kezdj el tisztelettel bánni velem!

– Valóban?

Az arcom kipirul a dühtől.

– Kezdhetnéd mondjuk azzal, hogy elmondod, hová viszel. Azt hiszem, jogom van tudni, milyen sors vár rám az út végén.

Egy lépéssel átszeli a köztünk lévő távolságot, alakja fölém magasodik.

Minden erőmre szükségem van, hogy ne hunyászkodjak meg.

– A tiszteletemet ki kell érdemelni. Nem ajándékozgatom csak úgy burokban nevelkedett kislányoknak, akiket téveszmés naivitás emészt a világunkról és azokról, akik benne élnek.

– Burokban nevelkedett? – gúnyolódom. – Ezt mégis miből szűrted le? A koromból? A megjelenésemből? Abból a kevés szóból, amit az elmúlt néhány nap csendes néma vágtája során váltottunk?

– Arra a tényre alapozom, hogy azt hiszed, olyan helyzetben vagy, hogy feltételeket szabhatsz nekem.

Magával a Halál Istenével is tárgyalnék, ha ez azt jelentené, hogy sértetlenül kijuthatok az alvilágból, de kétlem, hogy javítanék a helyzetemen azzal, ha nyíltan a megtestesült gonoszhoz hasonlítanám. Nagy levegőt veszek, próbálok lehiggadni.

– Csupán felegyenesedve szeretnék lovagolni, bilincsek és kötél nélkül. Nem fogok elmenekülni. A szavamat adom.

– A szavadat?

Bólintok.

Az arckifejezése közönyös, de a tekintete mélyén felcsillan a kíváncsiság. Szempilláján hópelyhek pihennek.

– És pontosan mit ér egy félvér szava? – kérdezi veszélyesen lágy hangon.

– Egy biztos: valamivel többet, mint egy gyilkosé.

Szinte észrevétlenül rezzen össze, de elég közel vagyok ahhoz, hogy lássam. A szeme sötét lángként csillog, ahogy közelebb hajol. A közelségétől elakad a lélegzetem.

– Úgy tűnik, tévedésben vagy. Csakis az én kegyemből létezel még mindig. A szíved azért dobog még most is, mert én így láttam jónak. Ez azt jelenti, hogy nincs beleszólásod abba, hová tartunk, és abba sem, milyen módon juttatlak el oda. Ez azt is jelenti, hogy semmire sem vagy jogosult. Sem információra, sem kedvességre, és pláne nem dajkára, akinek csillapítania kell lázadat, amit puszta makacsságoddal okoztál magadnak.

Tátva marad a szám.

– Úgy mondod, mintha kértem volna magamnak a betegséget!

– Nem áll távol a valóságtól! Idekint a vadonban egyetlen óvatlanság egyenlő lehet a halálos ítélettel. Egy sérülés, amit hagysz elgennyesedni, gyorsabban végez veled, mint bármelyik ellenség, amely ezeken a hegyeken ólálkodik.

– Bármennyire is megdöbbentőnek találod, nem azért lettem beteg, hogy bosszantsalak. Biztosíthatlak, hogy sokkal kellemesebbnek találtam volna a lovaglást, ha jól érzem magam.

– Nem túlzottan érdekel, hogy mit találsz kellemesnek.

– Igen, ezt elég világosan kifejtetted – szorítom össze a fogaimat. – Gondolom, ez azt jelenti, hogy az ülve lovaglás nem vita tárgya.

– Szándékosan játszod az ostobát, vagy tényleg ilyen nehéz a felfogásod? – Hallgatásában érzem a robbanásig feszülő haragot. – Vagy talán provokálni akarsz a makacsságoddal?

– Ugyan, ezt mégis miből gondoltad? – csücsörítek édesen.

– Ne erőltesd a dolgot, kislány. És soha ne felejtsd el, kettőnk közül kinek a kezében van az irányítás. – A szeme összeszűkül. – Talán vissza kellene tennem a bilincsedet. Úgy tűnt, egészen megszeretted a vasat.

Felfordul a gyomrom.

– Vagy talán készítek egy másik hurkot, és a lovam mögé kötlek. Láttad, milyen gyorsan tud futni. Biztos nem lesz nehéz lépést tartanod vele.

Az arcom elsápad a szavai hallatán, és ezt ő is észreveszi az ajkát eltorzító, kegyetlen mosolyból ítélve.

– Hogy mondod? Nincs több ellenvetés? – Hátralép, elhagyva személyes teremet, én pedig újra kapok levegőt. – Helyes. Most pedig szállj fel az istenverte lóra. Arccal lefelé, mintha tényleg egy zsák gabona lennél.

Így teszek.

*

ÚTKÖZBEN MÉG HÁROMSZOR tábort verünk, minden alkalommal eldugott, mohos barlangokban vagy sekély sziklaormokon, és egy kis tűz melegénél pillanatnyi menedéket keresünk a környezeti hatások elől. Sarló minden alkalommal eltűnik egy rövid időre, és egy nyúllal vagy más zsákmánnyal tér vissza, amely petyhüdten hever nagy, véres kezében. Nem mondok semmit, csak eszem, mert tudom, hogy erőt kell gyűjtenem, annak ellenére, hogy mennyire utálom, hogy az ellenségemtől fogadok el segítséget.

Furcsa útitárs. Nem sok mindent mond nekem az időnkénti durván odavetett utasításokon kívül, de nem bánt engem. Sőt, bár az ellenkezőjét állítja, úgy tűnik, hogy inkább a jólétemről próbál gondoskodni.

A láz elmúltával egyre jobban felfigyelek a részletekre. A köpenyre, amelyet rám terít, miközben lovagolunk, hogy megvédjen a hó nagy részétől. A pár vastag gyapjúzoknira, amelyet a fejem mellett hagy, amikor alszom – gyenge helyettesítője egy cipőnek, de jobb, mint a semmi. A gyógyító kenőcsöt tartalmazó tégelyre, amelyet szótlanul a kezembe nyom. Arra, ahogy a tábortűz fényén át néz engem, különös komolysággal a szemében, miközben bekenem a kenőccsel a sebeimet, és az alsószoknyámból vágott csíkokkal újra betekerem a csuklómat.

Soha nem látom őt pihenni. Folyamatosan őrködik, és olyan éberséggel figyeli a környezetünket a láthatatlan ellenségeket kutatva, ami már nyugtalanná tesz. Gyakran gondolok a piros-fekete jelvényes, menetelő katonákra. Ők vadásznak ránk? Vagy Sarló saját emberei – azoknak a bajtársai, akiket lemészárolt – követnek minket az egyre mélyülő hótorlaszokon keresztül?

Nem ad nekem választ.

Aztán ott van még a sisak kérdése. Még mindig nem láttam, hogy levette volna. Néha azon kapom magam, hogy kíváncsi vagyok, milyen színű haj rejtőzhet alatta, vagy hogy a fém nélkül vajon kevésbé lennének-e szögletesek a vonásai… de ezeket a gondolatokat gyorsan elűzöm az elmém hátsó részébe. Mégis mit számít, hogy fogvatartóm szőke-e vagy hollóhajú? Az ilyen felesleges részletek nem változtatnak a helyzetemen.

Lopva alszom, amikor csak tudok. Korábbi bátor kiállásom ellenére még mindig mérhetetlenül kimerült vagyok. Hamar megszokom a pihenést lóháton is, a csődör patáinak ritmikus dobogása és testének rázkódása álomba ringat. Álmaim azonban tele vannak sötét látomásokkal – csattogó kardok és csöpögő vér, sötét felhők gördülnek egy jeges táj fölé; dögmadarak köröznek a füstös égbolton egy mindent elnyelő homoktenger felett. Múltbeli és jövőbeli borzalmak kavarognak elmémben a leghevesebb viharok kíséretében.

Három napig lovagolunk a hegyeken keresztül. Egyre feljebb, egyre északabbra, a magasság egyre nő, miközben a hőmérséklet zuhanni kezd. Sziklás dombok meredek csúcsokká alakulnak, amelyek a sötét égbolt felé törnek, és a levegő minden órával hidegebb lesz. A fákon lévő hó elég vastag ahhoz, hogy lenyomja a hegyvidéken honos, alacsonyan álló fenyők ágait.

Arccal lefelé a ló farán elhelyezkedve a földet nézem, amely mindenütt egyformán fehér alattunk, és úgy reszketek, hogy szinte zörögnek a csontjaim. Hogy elűzzem a hideget, meleg emlékekkel töltöm meg az elmémet. Olvasás a kandalló mellett, egy vastag takaró az ölembe terítve. Bajusz, a kóbor macska, akit Eli mentett ki a bozótosból, amint szundikál a napsütésben. A kezem, ahogy egy bögre almabor köré kulcsolódik. Tomas, a pék tanonc, aki mézes süteményeket csempészett nekem a bódító nyári éjszakákon. Erős karok ölelik a vállamat, emlékeztetve, hogy biztonságban vagyok.

Lovagló pozícióm méltatlansága sérti a büszkeségemet, de nem sokat tehetek ellene. A tiltakozás nem vezetett sehová, úgyhogy próbálok a pozitívumokra koncentrálni. A béklyóimat eltávolították, a kenőcsnek hála pedig a csuklóm gyógyulni kezdett – gyorsabban, mint azt gondoltam volna. A lázam is lelohadt, legalábbis egyelőre. A gyomrom tele van, a szomjúságom csillapodott. És a fogvatartómmal töltött időm a végéhez közeledik.

Vagy legalábbis egészen biztos vagyok benne.

Bevallom, nem ismerem eléggé Anwyvn földrajzát, de tudom, hogy idő kérdése, és elérjük a Szimmeri-hegységet. Azon túl pedig senki sem utazik. Akkor nem, ha valaha is vissza akar térni. Csak egy hágó vezet át a csipkés, havas csúcsokon, az Avian-szoros – egy keskeny út, amelyen csak néhány ember fér el egymás mellett menetelve. Az elmúlt két évszázadban számtalan sereg esett itt el. Északi nyilak szedték le őket, vagy váratlan lavinák temették őket maguk alá, és holttestüket soha nem találták meg. Úgy tartják, a mély hó alatt a föld vértől vöröslik – az Északföld meghódítására tett megannyi hiábavaló kísérlet utóhatásaként.

A hegyeken túli királyságokról nem sokat lehet tudni. Ha hinni lehet a legendáknak, akkor azok jeges, barátságtalan helyek, ahol a varázsvérűek korában torz szörnyek kószáltak. A Gyomlálás óta az egyetlen biztosan létező szörny, aki még mindig az északot hívja otthonának, egy ember. Egy király. Mert még a legközönségesebb paraszt is hallott már Llŷr birodalom Soren királyáról, kinek barbársága vetekszik a déli hadurakéval.

Az ő királysága az, amely az Avian-szoros túloldalán fekszik – és amelyet kíméletlenül véd a középföldiekkel szemben. Az ő arcát idézik fel a kisgyermekeknek a legszörnyűbb rémmesékben. A feleségek azért imádkoznak, hogy férjeik soha ne nézzenek szembe vele csatáikban, míg a harcedzett katonák félelemmel teli hangon beszélnek harci taktikáiról.

Nem kívánom első kézből megtudni, hogy a rettegésük jogos-e. Győzködöm magam, hogy még Sarló sem elég vakmerő ahhoz, hogy Llŷrt lehetséges búvóhelynek tekintse a sarkunkban lévő ellenség elől. De minél északabbra haladunk, annál bizonytalanabbá válik bizonyosságom… és annál jobban összeszorul a gyomrom.

*

AZ ÉGBOLT MÁR SÖTÉT, amikor újra megállunk. Nem tudnám megmondani, hány óra lehet. A hegyek árnyékában még délben is olyan, mintha alkonyodna. A közelgő havazás ígérete ránk nehezedik, a levegő minden lélegzetvétellel egyre nyirkosabb és sűrűbb.

A mén lassít egy ritkás fenyvesnél, amelynek csenevész fái a sziklafalba kapaszkodnak. A fejemet oldalra fordítva egy szakadékot pillantok meg. Feneketlennek tűnik, mélye tompa árnyakba burkolózik. Túloldalán magasodik a Szimmeri-hegység, fagyos csúcsai eltakarják a napot.

Sarló két ujját a szájába dugja, és egy sólyom rikácsolására emlékeztető füttyöt ereszt meg. Összerezzenek, amikor a hang visszaverődik a kanyonban, és messzire visszhangzik.

Várunk.

A világ elcsendesedik, amint a visszhang elhalkul, csak a csődör időnkénti patadobbanásai hallatszanak, ahogy súlypontot vált, és a túlterhelt faágakról időnként aláhulló hó tompa puffanásai törik meg a csendet. Nem tudom, mire várunk, amíg néhány pillanattal később egy válaszrikoltást nem hoz felénk a szél – sólyomszerű és félreérthetetlen a jelzés.

Valaki van a szakadék túloldalán. Valaki, aki Sarló jelére várt.

Mit jelenthet a jel? És vajon kinek jelezhetett?

Nincs időm sokáig töprengeni. Alighogy meghallja a jelet, Sarló máris ösztökéli lovát, és újult erővel lovagol végig a szakadék peremén. Így arccal lefelé nézve nehéz bármit is kivenni, de a szívem csaknem kihagy, amikor látom, milyen közel vagyunk a peremhez. Egyetlen rossz lépés, és a halálba zuhanunk.

Amennyire meg tudom ítélni, nincs ösvény. Szerencsére a ló, úgy tűnik, ismeri az utat. Rövid lovaglás után ismét megállunk – Sarló ezúttal leszáll a lóról, és az én rögzítésemet is eloldja. Mielőtt esélye lenne arra, hogy a földre lökjön, ahogyan az mostanra szörnyű szokásává vált, ha szerinte túl lassan mozgok, hátracsúszom, és magamtól talpra állok. Meg kell ragadnom a kengyelt, hogy a lábam ne rogyjon össze alattam, de legalább állok. A lelkem mélyén büszke vigyor villan, ahogy Sarló felé fordulok.

Rám sem néz. A figyelmét a szakadékra összpontosítja.

– Itt fogunk átkelni – mondja. – Lassan. Egyesével. Te vezeted a lovat. Én megyek hátul.

Elkerekedik a szemem, ahogy előrelépek, és megpillantom, mi a szándéka. A sziklák és árnyékok széles szakadékán át egy rozoga híd vezet. A vastag kötelek, amelyek a szakadék két oldalához rögzítik, öregnek és kopottnak tűnnek. A lécek túlságosan ritkán vannak elhelyezve az én ízlésemnek – néhány mintha hiányozna is. Veszélyesen nyikorogva leng a szélben.

– Ezt nem mondhatod komolyan! – nyögök fel elborzadva.

– Nem a humorérzékemről vagyok híres.

– Kizárt, hogy ez elbírja a súlyunkat!

– De elbírja. Muszáj elbírnia. – Sarló hangja halk. – Ez az egyetlen átjáró, hacsak nem tervezel szárnyakat növeszteni, és úgy átrepülni a másik oldalra.

– Egyáltalán nem tervezek átkelni! Inkább a halálba zuhanok, minthogy átkeljek azok közé az istenverte hegyek közé.

– Ezt elintézhetjük.

Karba fonom a kezem a mellkasom előtt, és rámeredek.

– Mindketten tudjuk, hogy élve kellek neked.

– Tényleg? – villan fel a tekintete.

– Ha nem így lenne, már tízszeresen is halott lennék.

Csak egy morgást kapok válaszul.

A hegyekre pillantok. Még teljesen hátrahajtott fejjel sem tudom kivenni a csúcsot a sűrű felhőtakarón keresztül.

– Akármilyen ellenségek üldözzenek minket, biztosan nem lehetnek félelmetesebbek, mint a szörnyek, amelyek ott várnak ránk.

Sarló gúnytól csöpögő hangja hallatán összerezzenek:

– Keveset tudsz a szörnyekről, kislány. – Szünetet tart. A hangjába kis habozás vegyül. Lehet, hogy félelem? – A lényeg, hogy nem maradhatunk itt. Az üldözőink nincsenek messze mögöttünk. Legfeljebb fél nap előnyünk van velük szemben. Ha utolérnek… mondjuk úgy, könyörögni fogsz helyettük egy jégóriásért.

– Jégóriás? Azt mondtad, jégóriás?

– Gyere! – Azzal szorosan megragadja a karomat, és a híd felé vonszol. A szívemet elönti a rémület.

Megvetem a lábamat, és könyörögni is hajlandó lennék, hogy halassza el a kivégzésemet.

– Várj! Várj! – rimánkodok, és hasztalan próbálom letépni a kezét a karomról. – Ha tényleg muszáj észak felé mennünk, kell lennie egy másik útvonalnak is, amin eljuthatunk oda!

– Olyan nincs, amit esélyünk lenne túlélni.

Tágra nyílt szemmel nézek a közeli szakadékon túl magasodó hegyek felé. Közelről még vészjóslóbbak.

– Az Avian-szorosra gondolsz, ugye?

Sarló éles pillantást vet rám, de nem cáfolja meg a gyanúmat.

– Mit tud egy középföldi parasztlány a szorosról?

– Csak azt, hogy annak, aki megpróbál átjutni rajta, ugyanannyi esélye van nyilat kapni a mellkasába, mint arra, hogy egy lavina maga alá temeti. – A vonásaim eltorzulnak. – Bár szerintem jobb egy jeges sír, mint a halál annak a barbárnak a keze által, akit az északiak a királyuknak neveznek.

Rövid hallgatást követően szólal meg ismét:

– Ezek szerint hallottál már Sorenről.

– Ez meglep téged? Vérszomjas hőstetteiről e föld minden szegletében suttognak, Carvage homokdombjaitól egészen Tengerzug fehér partjaiig. Anwyvn háborúzó királyai kevés közös vonással rendelkeznek, de ezen az egy fronton úgy tűnik, teljes egyetértésben vannak: Soren király egy csapás, akit ki kell végezni.

Mivel Sarló nem válaszol semmit, rámeredek. Szemei csillogni látszanak a sötétben, tele olyan gondolatokkal, amelyeket nem tudok megfejteni, arca pedig olyan kifejezést ölt, ami más ember esetében talán bosszúsnak tűnne.

Megköszörülöm a torkomat, és témát váltok:

– Azt tanultam, hogy az Avian-szoros az egyetlen út a hegyeken át – mondom, majd a kötélhídra pillantok. – Úgy tűnik, a tanítóm tévedett.

– Vannak más utak is. Régebbi utak. Mostanra kevesen ismerik őket.

– De te igen. – Zakatol az agyam. – Mégis hogyan? Rang ide vagy oda, hogyan lehet tudomása egy középföldi katonának ilyen dolgokról? Hacsak…

Hacsak egyáltalán nem is középföldi.

Nem válaszol, azonban megtanultam olvasni arckifejezéséről az együtt töltött idő alatt. Szája merevsége megerősíti azt, amit már napok óta sejtek: bárki is ő – jobban mondva, bárkinek is adja ki magát –, nem egy átlagos katona az erdőkből, vagy harcos a síkságról. Egyetlen papírkirály sem hívja őt alattvalónak.

Északföldről származik.

Ebben most már biztos vagyok.

Kinyitom a számat, hogy újra kérdőre vonjam, de ő már befejezettnek tekinti a beszélgetést. Addig rángat, amíg elérjük a híd elejét, ahol két hatalmas kőoszlop áll őrszemként, és rögzíti a köteleket – amelyek mindegyike vastagabb, mint a derekam –, aztán megállunk közöttük.

A gyomrom görcsbe rándul a rémülettől, ahogy végignézek az előttem lengő hídon. Olyan keskeny, hogy egyszerre csak egy ember kelhet át rajta. Közelről még bizonytalanabbnak tűnik, a közepén mélyen megereszkedik, és a végtelennek tűnő távolságba húzódik, mire eléri a túlsó oldalt. Az egész szerkezet úgy nyöszörög, mint egy haldokló ember, valahányszor egy széllökés végigsüvít a szakadékon.

– Gyerünk, indulás!

Felnézek Sarlóra. Amennyit látok sisakja alatt arckifejezéséből, vonásaiból semmiféle megalkuvást nem remélhetek.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha az Avian-szorosban próbálnánk szerencsét.

– Ez nem rajtad múlik. – Az állával előrebök. – Menj.

– Én… – Nagyot nyelek. – Nem rajongok a magasságért.

– Persze hogy nem. Istenek, amennyi gondot már okoztál nekem, ott kellett volna hagynom téged azoknak az embereknek az erdőben.

– Akkor miért nem tetted? – vágok vissza. – Nem emlékszem, hogy kértelek volna, hogy ments meg.

A szorítása fájdalmasan erőssé válik a karomon. Valószínűleg öntudatlanul hangot adok a fájdalmamnak, mert egy elkeseredett morgással azonnal elereszt. A mellkasa felemelkedik, ahogy nyugtató lélegzetet vesz.

– Kizárt, hogy egy ilyen önfejű gyermek lenne…

Hirtelen elhallgat, mire a szemöldököm felszalad. Kinyitom a számat, hogy megkérdezzem, mire gondol, de Sarló lép egyet, és nem elhanyagolható termetét kihasználva előreterel engem. Mivel nem lépek önként a hídra, megböködi a derekamat. Nyüszítek, amikor a zoknim az első léchez ér. A szálkás fa recseg a súlyom alatt, én pedig megdermedek, mert a félelem eluralkodik a szívemen.

– Menj! – sziszegi Sarló a hátam mögül.

Képtelen vagyok megmozdulni. Bénultan bámulok lefelé az első két léc közötti résen át az alattam elterülő koromfekete mélységbe.

Úgy tűnik, a sötétségnek nincs vége.

Ez a zuhanás a végtelenben ér majd véget.

Újra meglök, és én megragadom a kötélkorlátot, hogy ne botoljak meg.

– Te leszel a halálom – motyogja.

Válaszomat fémes csattanás nyomja el. Még időben fordulok hátra, hogy lássam, amint egy nyílvessző lepattan a tőlünk alig néhány centire balra lévő kőoszlopról, majd a földbe csapódik. A toll a végén fekete és vörös.

Sarló tekintete egy fagyos pillanatra találkozik az enyémmel. Az orrlyukai kitágulnak. A szavai, amikor elhangzanak, borotvaélesek, intenzitásuk szinte belém hasít: