Borítószöveg

Este verni kezdte az eső az ablakot. Úgy fújta szél, hogy még a függönyök is mozogtak. Az egész ház nyikorgott. Frank elhúzta a függönyt, és kinézett. Egy villám elvakította, és a következő pillanatban hatalmas dörgés hallatszott. Rögtön ezután másféle hangokat hallott – ablakok zörögtek, ajtók csapódtak, nagy dörejjel ki is vágódott valahol egy. Frank kiszaladt a folyosóra. Kis híján hátratántorodott egy heves széllökéstől. A bejárati ajtó nyitva volt. Az előszobai rézlámpa ide-oda lengett, a falakon különös árnyak táncoltak. Az eső Frank arcába vágott, miközben nagy nehezen sikerült becsuknia az ajtót. Csak akkor vette észre, hogy a lábtörlőn egy levél fekszik... Öt perc múlva fél négy. Mindjárt vége a tanításnak a falusi iskolában. A hatodikosok villámgyorsan összecsomagolnak, és csillogószemmel néznek a tanító úrra. Frank van der Kódor ilyenkor mindig mesél. Csodás történeteinek hőse, Vörös Frank mélységes tömlöcökből szökik meg, hajótöréseket él túl, éhes oroszlánnal, sárkánnyal, jetivel méri össze az erejét. Egyik a nap a tanító azzal fejezi be a mesét, hogy Vörös Frank fontos levelet vár. Legnagyobb meglepetésére azon az estén ő kap levelet rejtélyes körülmények között, és ezután egymást követik a furcsábbnál furcsább események. Frank elhatározza, hogy kideríti, mi történik a látszólag unalmas kis faluban.

Varázslók? Kémek? Kegyetlen bárók? Fogva tartott gyermekek? Elrejtett kincs? Összeesküvés? Úgy tűnik, egyik meséje önálló életre kelt, és szereplői a diákok, a házinéni, és ki tudja ki még a faluból... no és persze maga Frank. De hát lehetséges ez?!

A mű eredeti címe:

De Zevensprong

© Tonke Dragt, 1967, Uitgeverij Leopold, Amsterdam

Illusztráció © Tonke Dragt

Minden jog fenntartva.

A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül ez a könyv semmilyen formában és eszközzel – ideértve különösen, de nem kizárólagosan grafikusan, elektronikusan, digitálisan vagy mechanikusan – sem egészben, sem részben nem másolható, továbbítható, újrahasznosítható, tárolható vagy sugározható.

A SZERZŐ RAJZAIVAL

Fordította WEKERLE SZABOLCS

Hungarian translation © Wekerle Szabolcs, 2021

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2023

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978-963-437-772-6

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

This publication has been made possible with financial support from the Dutch Foundation for Literature

Húgomnak, Cornelijnének

1. Frank titokzatos levelet kap

És most kezdődjék a történet!
EZ AKKOR EGY

Fülledt meleg volt a tanteremben, pedig az összes ablak és a folyosóra nyíló ajtó is tárva-nyitva állt. A gyerekek egész órán néma csendben ültek, valószínűleg inkább a forróság, semmint a tanító úrtól az óra elején kapott fejmosás hatására. Mostanra nagyjából mind elkészültek a hosszú részlettel, amelyet ki kellett másolniuk a nyelvtankönyvből. Kezdett lazulni a fegyelem – susmorgás, köhintés, elfojtott vihogás, csoszogás, padok nyikorgása, papírzizegés.

Frank van der Kódor, aki a katedrán ült az asztalánál, bosszúsan nézett fel a papírjaiból. Szigorú tekintete azonban nem váltotta ki a kívánt hatást, talán azért sem, mert szemüvege az orra hegyére csúszott. De nem szólt semmit; egyszerűen nem volt hozzá kedve.

A folyosó végéről, a másodikosok terme felől énekszó hallatszott.

Hallottad-e már, hogy mi a hét, mi a hét,
Hallottad-e már, hogy mi a Hétlépés?

Milyen vontatott nyávogás – gondolta Frank van der Kódor.

Táncolj vélem, toppants hát,
Gyere, hős lovagként dobbants már!
Ez akkor egy…

– Én aztán erre az ütemre biztosan nem tudnék táncolni – szólalt meg fennhangon Frank van der Kódor. – Mire eljutnak hétig, én már rég száznál járok.

Egyre erősödött a zsibongás, de még mielőtt igazi ricsajjá nőtt volna, a tanító keményen az asztalra csapott. Huszonöt szempár meredt rá. Frank egy darabig farkasszemet nézett a gyerekekkel, aztán úgy tett, mintha folytatná az asztalán fekvő dolgozatok javítását. Bámulta a piros vonalat, amellyel jó vastagon aláhúzta Mirjam dolgozatának címét – A RELYTET KINSC –, és bánatosan azon tűnődött, miért erőlködik annyit a helyesírás oktatásával. Az órájára pillantott, aztán meghallotta Marci hangját, aki kérdő hangsúllyal így szólt:

– Tanító úr?

Frank van der Kódor újra felnézett. Még nem szokott hozzá, hogy „tanító úr”-nak szólítsák. Nemrég dolgozott csak ebben a faluban, a városban pedig „tanár bá”-nak hívták a diákjai. Tudta, hogy most azt kellene felelnie Marcinak: Kérdeztelek, fiam? Ehelyett azonban azt mondta:

– Tessék, Marci.

Újra erősödni kezdett a zsibongás. A gyerekek látták, hogy a tanító úr már nem haragszik, egyébként pedig…

– Fél négy lesz öt perc múlva – közölte Marci.

Fél négy lesz öt perc múlva: ez azt jelenti, hogy eljött az összepakolás ideje, és senki sem tudta olyan villámgyorsan elcsomagolni a tanszereket, mint a hatodikosok.

Ez a nyári szünet utáni első tanítási nap óta így volt. Akkor pontosan öt perccel fél négy előtt tört ki a hangzavar, igaz, nem tartott sokáig. Az úgy történt, hogy Kornél, az egyik legizgágább fiú állítólag véletlenül, és persze osztálytársai őszinte derültségére, leejtett a földre egy nagy doboz színes ceruzát. Van der Kódor a fejét csóválta, és komoly arccal így szólt:

– Kornél, Kornél, te most azt hiszed, hogy ez semmiség, és majd gyorsan összeszeded. Én viszont a saját bőrömön tapasztaltam, milyen szörnyű következményekkel járhat az ilyen kétbalkezesség! Egy barátom egyszer ugyanezt csinálta, csak ő éppenséggel nem ceruzákat ejtett el, hanem egy csomó dárdát meg lándzsát.

Kornél bamba képpel meredt a tanítóra, de Marci, aki mindig anélkül beszélt, hogy kérdezték volna, máris felvonyított:

– Micsoda? Dárdákat meg lándzsákat? Hát az hogy lehet?

– Dárdákat és lándzsákat, bizony – ismételte meg Frank. – Vashegyű dárdákat és lándzsákat, amelyek nem törnek el olyan könnyen, mint a ceruzahegyek. És milyen irtózatos lármát csapnak! Mi meg közben teljes csendben lopóztunk a palota folyosóin az éjszaka közepén…

– Miféle palota?

– Torelore király palotája. Bezártak minket oda, mint patkányt a csapdába. A dárdákat nagy nehezen kicsempésztük a fegyverteremből, és akkor tessék, az a lüke elejti őket! Erre persze mindenki felébredt: Torelore király, Torelore királyné meg az összes katona a görbe szablyájával. Na, akkor kezdődött csak az igazi haddelhadd!

Egy pisszenés sem hallatszott a teremben, miközben a tanító folytatta a mesét. A gyerekek csak akkor törtek ki éktelen kiabálásban, amikor megszólalt a csengő:

– És aztán? Mi történt azután?

A gyerekek egymás szavába vágva kiáltozták, hogy a tanító úr igazán nem eresztheti haza őket, amíg el nem árulja, hogyan sikerült végül mégiscsak megszökniük a királyi palota legmélyebb tömlöcéből, ahová pedig vastag kötelekkel összekötözve vetették őket, és még egy éhes oroszlán is vigyázott rájuk!

Ám Frank van der Kódor kissé szárazon csak annyit mondott, hogy Kornél szedje fel a ceruzákat, majd hazaküldte az osztályt azzal, hogy legközelebb folytatja a történetet.

Így is lett. Harmadik hete mesélt a hatodik osztálynak mindennap összepakolás közben, öt percen át, fél négyig, szombatonként pedig sokkal hosszabban, néha háromnegyed órán keresztül.

Diákjai ámulva hallgatták a történetet a Torelore birodalmában átélt kalandjairól, arról, hogyan jutott végül haza, hajótöréssel, lakatlan szigettel, mindazzal, ami csak kell; mindent megtudtak a sötét, szellemjárta kastélyban töltött napokról és arról, tanítójuk hogyan mérte össze erejét a Rettenetes Jetivel a Himalájában.

– Ez persze nem igaz – jegyezte meg időről időre Marci. – Csak ki tetszik találni!

Ezt a többi gyerek is tudta, ám ettől még ugyanolyan feszült figyelemmel hallgatták tanáruk kalandjait. Tudatukban talán két külön személyként élt – az egyik a tanítójuk volt, Frank van der Kódor; a másik afféle gáncs és félelem nélküli lovag, a lángolóan vörös hajú Vörös Frank, aki nem retten vissza senkitől és semmitől.

Ezt a meleg, unalmas délutánt csakis egy újabb kaland menthette meg. Előző nap Vörös Frank ép bőrrel tért vissza az urozavai esőerdőkbe szervezett expedíciójáról – most pedig volt még néhány perce a következő vállalkozás megkezdéséig.

Van der Kódor tanító úr megigazította a szemüvegét, hajába túrt, aztán lassan megrázta a fejét.

– Fiúk – kezdte (mindig így mondta, pedig az osztályban lányok is voltak) –, fáradt vagyok. – Tudta, hogy csalódást okoz diákjainak, de abban a pillanatban tényleg nem volt semmi ihlete. – Tudniillik – folytatta – még mindig várok…

– Mire, tanító úr?

(Mondanunk sem kell, ki kotyogott közbe, ugye?)

– Egy levélre – felelte van der Kódor. Ez jutott eszébe először. – Egy nagyon fontos levélre – tette hozzá. – Talán ma este megérkezik. A feladója… ismeretlen és népszerűtlen… És bízom benne – fejezte be –, hogy ezzel újabb kaland kezdődik, amelyben valamilyen titokzatos és veszélyes megbízást kell teljesítenem.

Most be kell érniük ennyivel – gondolta. – Ha kihozták a füzetüket és a könyvüket, mára vége. Hátradőlt a székén, elnyomott egy ásítást, és szinte oda sem figyelve dúdolt együtt a másodikosokkal, akik újra belekezdtek a Hétlépés dalába.

* * *

Micsoda idő! – gondolta Frank van der Kódor, ahogy hazafelé biciklizett. – A szünet alatt egyszer sem volt ilyen meleg. Tulajdonképpen ki kellett volna ma mennem a gyerekekkel ahelyett, hogy megharagszom rájuk, mert nem dolgoztak rendesen.

A házban, ahol szobát bérelt, főbérlője nagy csésze teával üldögélt a verandán.

– No, hát megjöttél – üdvözölte az asszony. – Biztosan innál egy csészével.

– Mi az hogy, kedves Bekkerné – felelte van der Kódor. – Ön aztán tudja, mi kell az embernek egy tikkasztó munkanap végén! Kihozzam a fészerből a kerti székeket? Ki is ülhetnénk.

– Ugyan, ne fáradj – válaszolta háziasszonya. – Hamarosan vihar lesz, és akkor pakolhatunk mindent vissza.

Frank már éppen válaszolni akart, hogy hiszen hét ágra süt a nap, ám ekkor a távolból dörgést hallott, így inkább nem szólt semmit.

– Ha egyszer elkezd esni – folytatta háziasszonya –, vége a nyárnak.

Frank kinézett az ablakon, és látta, hogy a nap körül sötét fellegek tornyosulnak. Mélyet sóhajtott.

– Kérsz kekszet, Frank? – kérdezte Bekkerné.

Keresztnevén szólította, és tegezte, amit ő csöppet sem bánt, mert az asszony volt olyan idős, hogy az anyja is lehetett volna. Ő mindig udvariasan Bekkernének szólította, de magában csak úgy hívta, Vilhelmina néni. Úgy gondolta, nagyon jól illik hozzá a „néni” elnevezés. Pirospozsgás nő volt, mokány, testes, és őrületesen jól főzött.

– Ma este nem leszek itthon – mondta az asszony. – A szomszédok áthívtak tévét nézni. Valamilyen szép színdarabot adnak. Úgyhogy ha sok a papírmunkád, nyugodtan dolgozhatsz az étkezőben, a nagy asztalnál.

– Köszönöm, örömmel – felelte Frank. Leült, a teáját kavargatta, és ismét mélyet sóhajtott. – Még ki kell javítanom tizenkilenc dolgozatot – tette hozzá – és huszonöt tollbamondást. Ráadásul a házi feladatomat is meg kell írnom holnapra.

– Ennél nagyobb butaságot még nem is hallottam! Egy tanítónak nem megírni, hanem feladni kell a házi feladatot.

– Szeretném többre vinni – mondta Frank –, ezért szorgalmasan tanulok, hogy újabb képesítést szerezzek.

Háziasszonya rosszalló pillantást vetett rá.

– Becsüld meg azt, amid van! A fiam is többre akarta vinni, aztán tessék, hová jutott? A földteke másik felére! Ott él Ausztráliában, az én egyetlen fiam, az én mindenem.

– De rengeteg levelet ír önnek – vigasztalta háziasszonyát Frank –, és rendszeresen küld fényképeket az unokáiról.

– Ez igaz. Ma is várok tőle levelet. Igazad van, ez is több, mint a semmi. Jó későn jön ma a postás.

– Én is várok levelet – nevetett Frank. – Méghozzá nagyon fontosat! Ma ezt találtam ki.

– Már megint kitaláltál valamit? Hallottam, hogy telebeszéled a gyerekek fejét a bolond történeteiddel. Csak vigyázz, nehogy megcserélődjenek a szerepek! Kérsz még egy csésze teát? Nézd, hogy beborult! Még jó, hogy csak a szomszédba kell átmennem. Azt hiszem, hatalmas vihar lesz.

* * *

Vilhelmina néninek igaza lett: este, vacsora után verni kezdte az eső az ablakot. Frank a nagy asztalnál ült, papírjait kiteregette a piros bársonyterítőn. Úgy fújt a szél, hogy még a függönyök is mozogtak, pedig csukva voltak az ablakok. Az egész ház nyikorgott, néha úgy tűnt, mintha valaki hangosan sóhajtozna és nyögne a folyosón.

Ez persze képtelenség; Frank egyedül volt otthon. Próbált a munkájára összpontosítani, de kis idő után felállt az asztaltól. Elhúzta a függönyt, és kinézett. Egy villám elvakította, és a következő pillanatban hatalmas dörgés hallatszott.

Remélem, nem csapott bele semmibe – gondolta.

Rögtön ezután másféle hangokat hallott – ablakok zörögtek, ajtók csapódtak, nagy dörejjel ki is vágódott valahol egy.

– Mi a fene! – mormolta Frank, és kiszaladt a folyosóra.

Kis híján hátratántorodott egy heves széllökéstől. A bejárati ajtó nyitva volt. Az előszobai rézlámpa ide-oda lengett, a falakon különös árnyak táncoltak. Az eső Frank arcába vágott, miközben nagy nehezen sikerült becsuknia az ajtót. Csak akkor vette észre, hogy a lábtörlőn egy levél fekszik. Felvette; a boríték nedves volt, a betűk elmosódtak rajta. De azért sikerült kiolvasnia a nevét és a címét.

– Nocsak – mormolta maga elé. – A képzeletből valóság lesz: levelet kaptam, szó szerint befújta a lakásba a szél.

Ellenőrizte, hogy a többi ajtó és ablak jól be van-e zárva, aztán visszatért az étkezőbe, és a nagy asztalhoz telepedve felvágta a borítékot. Elolvasta a levelet, és egy darabig döbbenten bámulta a betűket. Határozott kézírással a következő állt benne:

Szeptember 22., kedd

Mélyen tisztelt Van der Kódor Úr!

E hó tizennyolcadikán kelt levele alapján örömmel látnám egy beszélgetésre. Tekintve, hogy meglehetősen félreeső helyen lakom, elküldöm Önért a kocsimat szeptember 25-én, pontban este fél nyolc órakor.

Kiváló tisztelettel,

…….

Az aláírás olvashatatlan volt; Franknak csak két nagy B-t sikerült kisilabizálnia, és az egyik mögött egy, a másik mögött két r betűt. Br… Brr…

De nem is ez lepte meg igazán. Hanem az, hogy ő semmiféle levelet nem írt 18-án. Aztán elnevette magát: hát persze, a gyerekek szórakoznak vele!

Jó, de melyik tanítványa tud így írni? Alighanem valamelyikük apja, bácsikája vagy bátyja segített nekik.

Ismerek én bárkit, akit valami Br… Brr…-nek hívnak? Nem, ilyen ember nyilvánvalóan nem létezik; nem véletlenül olvashatatlan az aláírás.

Figyelmesen megvizsgálta a levelet, azután a borítékot is. Mindkettő szép, merített papír volt, a sarkában kis címerrel, amelyben ugyancsak szerepelt egy B betű, az alsó hasában egy macska fejével.

Félretette a levelet és a borítékot, és kinyitotta a tankönyvét. Ám néhány perc múlva azon kapta magát, hogy folyton a levélen jár az esze. Ugyan már, micsoda butaság! – korholta magát. Ez csak a gyerekek csínye, semmi más. Holnap beszélnem kell velük, végtére is az én kalandjaimat én találom ki, ne ártsák bele magukat! E hó tizennyolcadikán kelt levele alapján… Ezt hogy találták ki? Hányadika is van ma? Huszonnegyedike, csütörtök. A levélen a tegnapelőtti dátum szerepel. Jobb lett volna, ha április 1-jét írnak rá… És bélyeg persze nincs… illetve, várjunk csak: van a borítékon bélyeg!

Újra megvizsgálta a borítékot, és megint alaposan elcsodálkozott. A bélyeget Langelaanban pecsételték le (ez egy falu a közelben), mégpedig szeptember huszonharmadikán!

– Ez meg hogy lehet? – dörmögte. – Az tegnap volt, én pedig csak ma délelőtt tettem nekik említést a levélről. Biztosan meghamisították a pecsétet… de ennyire azért mégsem agyafúrtak… És nem látszik semmi a borítékon; foltosnak foltos, de nem úgy néz ki, mintha egyébként piszkálták volna.

Levette a szemüvegét, és tűnődve törölgette a lencséket. Hogy esik, és milyen vadul üvölt a szél!

– Pont olyan, mint egy rémtörténet kezdete – jegyezte meg magában gúnyosan. – Egy levél, olyan dátummal, amivel nem küldhették el. A feladó a borzongató és borzadályos Br… Brr… Aki holnap kocsit küld értem, pontban fél nyolckor. Mit képzel, hogy parancsolgathat nekem?!

AKKOR EZ VOLT AZ EGY, és most következik a második fejezet.

2. Frank útja a vaksötétben

Hintóban a zuhogó esőben
EZ AKKOR EGY

Ezúttal nem Marci kérdezte meg, vajon elkezdődött-e már a tanító úr újabb kalandja. Mirjam megelőzte, háromnegyed háromkor, amikor még javában rajzoltak.

– Tanító úr – szólalt meg a lány –, mi állt abban a levélben?

Frank átható pillantást vetett rá. Mirjam úgy nézett ki, mint egy angyal, igaz, pajkos angyal, és roppant fantáziadús dolgozatokat tudott rittyenteni mindenféle titkos kincsekről és még titkosabb folyosókról. Ellenben olyan rondán és helytelenül írt, hogy a levél biztosan nem tőle származott.

– Miről beszélsz, Mirjam? – kérdezte van der Kódor.

– A levélről, amit tegnapra várt a tanító úr – válaszolta a lány. – Hiszen azt mondta, hogy…

Elhallgatott, és fülig pirult.

Van der Kódor tanító úr körbejártatta tekintetét az osztályban. Az összes gyerek rábámult. A kis összeesküvők! – gondolta. – Többet tudnak nálam a dologról a gazfickók! Aztán tagoltan így szólt:

– Tegnap este egy villámcsapás és egy égdörgés után fújta be a levelet a szél az ajtón. A lábtörlőn találtam rá.

A gyerekek úgy néztek rá, mintha valóban kíváncsiak lennének a folytatásra.

– Igencsak meglepődtem – folytatta –, mert a feladót nem ismerem, miközben ő pontosan tudta a nevemet és a címemet…

– De a tanító úr mondta, hogy írni fog önnek – vágott a szavába Marci. – Akkor mégiscsak ismernie kell! Úgy értem…

– Fogd be a szád, Marci – mordult rá Frank van der Kódor. – Nem kérdeztelek. Vártam egy levelet, igen, de nem ezt…

Elhallgatott, mert nem tudta, hogyan kellene folytatnia. Eddig a kitalált kalandjait mindig ő tartotta kézben. De amennyiben a gyerekeknek valóban közük van a mostanihoz, nem lenne szép dolog, ha nem foglalkozna a különös levéllel. Úgyhogy így folytatta:

– A levél írója szerint én is írtam neki, még a múlt héten. Csakhogy én pontosan tudom, hogy nem írtam.

– Hű, de titokzatos – suttogta Mirjam. Ragyogott a szeme, az orrán halványzöld festékfolt éktelenkedett.

– Ki… – kezdte Marci, aztán gyorsan felemelte a kezét, és udvariasan azt kérdezte: – Ki a feladó, tanító úr?

– Nem tudom. Br… Brr… Így nevezi magát.

Frank megfordult, és nagy betűkkel felírta a táblára a betűket. Kezdte élvezni a dolgot.

– Úgy hangzik, mint egy brummogás vagy egy burukkolás, nem? Szerintem valami barom nagy briganti lehet. Esetleg egy berregő börtönőr. Br… Brr… Birsalmasajt!

– Vagy brikett! – kotyogta Kornél.

– Borzalom atyja! – kiáltotta Marci.

– Azt akarja, hogy ma este látogassam meg – közölte Frank. – Elküldi értem a hintóját, hogy az elvigyen az erdőben álló házába. Csakhogy – fűzte hozzá más hangon – az a kocsi hiába jön, mert nem leszek otthon.

Ez volt az igazság: péntek esténként mindig bement a városba az óráira.

De a gyerekek szerint ez nagyon rossz döntés lett volna. Elmenni otthonról, miközben egy brutális berkenye külön hintót küld az emberért, ezt ugye nem gondolja komolyan?

Frank csak nehezen tudott csendet teremteni.

– Ez a Br… Brr… úr ne higgye, hogy parancsolgathat nekem! – szögezte le elszántan. – Ha annyira szeretne beszélni velem, hát látogasson meg! Akkor aztán én majd a szemébe vágom, mit gondolok róla!

* * *

Frank van der Kódor este fél nyolc előtt öt perccel bepakolta a táskájába a könyveit, azután sálat kötött a nyakába, és azon töprengett, biciklivel vagy busszal menjen-e be a városba. Mivel még mindig zuhogott, az utóbbi mellett döntött. Akkor viszont rohannom kell, máskülönben lekésem a következő járatot! – gondolta.

Épp a kabátját vette az előszobában, amikor csöngettek.

– Majd én kinyitom! – kiabált Bekkernének, aki a konyhában mosogatott. – Utána pedig elmegyek!

Az ajtó előtt magas, sötét kabátos férfi állt; gallérja felhajtva, kalapja mélyen a szemébe húzva. Alig látszott több az arcából, mint húsos, vörös orra. Nyugodtan állt az égzengésben, esőben és jégverésben, és azt kérdezte:

– Ön van der Kódor úr?

– Igen, én vagyok – felelte Frank, és nézte a ház előtt álló járművet: régimódi hintó, fekete lóval.

– Fél nyolc – szólt az ismeretlen. – Önért jöttem.

– Értem, de… – hebegte Frank.

Ekkor a konyhából kikiabált a háziasszonya:

– Csukd már be azt az ajtót! Mindjárt elfúj a szél!

– Szálljon be! – mondta a férfi, azzal sarkon fordult, és elindult a hintó felé.

Frank kilépett az utcára, és becsukta maga mögött az ajtót. El akarta mondani az ismeretlennek, hogy más dolga van, ezért nem tarthat vele. Ám a férfi erre alkalmat sem adott; felkapaszkodott a bakra, és hosszú ostorával a hintó ajtajára mutatott.

– Beszállni! – hangzott a parancs.

– Bolond leszek! – vágta rá Frank van der Kódor. Ám akkor hirtelen felülkerekedett benne a történeteiben oly sokszor megidézett kalandvágy. Miért is ne?

Felkapaszkodott a kocsira, leült, és maga mellé tette az ülésre a tankönyvekkel teletömött táskát. A hintó nekilódult, kerekei kattogtak, a ló patái kopogtak az aszfalton, a szél besüvített az ablak hézagain, az eső dübörgött a tetőn. A jármű egyre gyorsabban haladt, hintázott és dülöngélt ide-oda. Odakint vaksötét volt.

Tiszta hülye vagyok – gondolta magában Frank. – Nem elég, hogy lógok az óráimról, azt sem tudom, ez a zord kocsis hová szállít.

Az ablakokon nem lehetett kilátni; Frank megpróbálta kinyitni az egyiket, de nem járt sikerrel. Egy darabig némán ült. Aztán előrekiáltott:

– Hé, kocsis! Hová megyünk?

Nem érkezett válasz. Csak a szél és az eső zúgása, a kerekek és a paták dobogása hallatszott. Újra az ablakhoz fordult, rángatta, verte az üveget. És miközben ezen ügyködött (mindenféle eredmény nélkül), tudatosult benne, hogy nagyon kényelmetlenül érzi magát ebben a helyzetben. A kocsi váratlanul elkanyarodott, mire ő lezuhant az ülésről. Amikor feltápászkodott, feltűnt neki, hogy sokkal tompább a patadobogás, mint az imént. Földúton haladtak, ezek szerint elhagyták a falut. Tekintve, hogy meglehetősen félreeső helyen lakom…

Természetesen arról szó sem lehetett, hogy féljen – ő, Vörös Frank, Torelore Hőse, a Rettenetes Jeti Legyőzője!

De azt azért nem bánnám, ha legalább látnék valamit – gondolta. Ismét megpróbálta kinyitni az ablakot. Hirtelen rájött, hogy lefelé kell húznia; nem ment könnyen, ám végül sikerült. A szél az arcába vágott, de végre kinézhetett.

Igen, földúton haladtak. A hintón lámpás égett, de gyenge volt a fénye, és folyamatosan imbolygott, úgyhogy Frank nem sokat látott így sem. Halványan ki tudta venni a földeket és a rájuk boruló sötét eget. A faluból semmi sem látszott – sem házak, sem csűrök, de még egy tanya sem.

Kihajolt az ablakon, és előrekiáltott a kocsisnak:

– Hé, mondja már meg, hová visz!

Úgy tűnt, a kocsis nem hallja; nagyot suhintott az ostorával, mire a hintó még gyorsabban száguldott tovább.

Frank visszahuppant az ülésre. Alaposan összerázta az utazás, ráadásul fázni is kezdett. Nem tudta felhúzni az ablakot, úgyhogy tovább bámult kifelé.

Micsoda kirándulás! – gondolta. – Ez a kocsi legalább százéves… A rugói mindenesetre nem a legjobbak, és az sem lepne meg, ha egyszer csak kiesne az egyik kereke. És mindez éjnek idején… Vagyis várjunk csak, nem lehet több mint nyolc óra… Törte a fejét, vajon látta-e már ezt a kocsit korábban – nem emlékezett ilyesmire a faluból. Most erdőn át haladtak. Tett már a környéken néhány kisebb kerékpártúrát, tudta, hogy sok erre az erdő, de most sötét volt, nem ismert rá semmire.

A jármű lassított; Frank újra kihajolt az ablakon, és mintha fényt pillantott volna meg a fák között. Bevettek még egy kanyart, átgázoltak egy gödrön, aztán a kocsi nagy rándulással megállt.

Csend volt, csak az eső zúgását lehetett hallani.

– Megérkeztünk? – kiáltotta oda a kocsisnak Frank.

– Még nem – hallatszott a férfi nyers hangja. – Ez a Hétlépés.

– Tulajdonképpen hová megyünk? – kérdezte Frank.

A kocsi váratlanul előregurult, aztán ismét megállt. Tisztásra értek; Frank útjelző táblát látott a közelben.

– Hová megyünk? – kérdezte újra.

– Tudja azt maga – hangzott a bárdolatlan felelet.

Frank erre már tényleg begurult. Elforgatta a kilincset, amely csodák csodájára engedett, leugrott a kocsiról, előrement a bakhoz, és így kiáltott:

– Ez meg miféle bánásmód, kérem? Nem megyek tovább, amíg meg nem tudom, hová megyünk!

– Uram! – vakkantotta a kocsis. – Ne akarja elhitetni velem, hogy nem tud semmiről!

Meglóbálta az ostorát.

Frank körülnézett. Több út kereszteződésében álltak, nem messze egy ház körvonalai látszottak. Az egyik ablak mögött fény pislákolt.

– Ha nem száll vissza – szólalt meg a kocsis –, bőrig ázik. – Nem az aggodalom szólt belőle; a hangja inkább fenyegetően csengett, amikor folytatta: – Kérem, igyekezzen, különben elkésünk!

Frank hátralépett, bele egy pocsolyába. Másodszor kezdett motoszkálni benne egy érzés, amely hasonlított a félelemhez. Megint a ház felé pillantott, és észrevett egy cégért. Ez nyilvánvalóan vendéglő; ezek szerint nem lehet túl messze a lakott világtól. Határozottan válaszolt:

– Nem megyek tovább, amíg meg nem tudom, kicsoda ön, és hová megyünk.

– Ahogy parancsolja, uram! – rikkantotta a kocsis. – Ha nem akar továbbjönni a Hétlépésnél, akkor itt marad a Hétlépésnél. További jó estét!

Csattintott az ostorral, és megrántotta a gyeplőt. A kocsi elszáguldott Frank mellett, beborította sárral, aztán ráfordult az egyik útra.

– Ha ez valami tréfa, annak kissé durva – méltatlankodott magában a fiatalember, miközben nézte a távolodó, majd eltűnő kocsit. – Itt hagy a zuhogó esőben a Hétlépésnél. Hétlépés! Azt hittem, ez egy dal vagy tánc…

De szerencsére ott a vendéglő, amelyben menedéket lel az eső elől, és ihat valami meleget! Utána haza kell majd caplatnia, de ezzel a problémával egyelőre még nem kívánt foglalkozni.

Az ablak mögött a fény mozogni kezdett, amikor pedig Frank elindult az épület felé, hirtelen kialudt. Lassított a léptein; milyen sötét lett! Remélem, nem zárt be a vendéglő… Tapogatózva haladt a bejárat felé. Az ajtó nyitva állt, ő belépett. Odabent még sötétebb volt, de legalább nem zuhogott.

– Hahó! – kiáltotta. Furcsán visszhangzott a hangja. – Hahó! – kiáltotta újra. – Van itt valaki?

Nem kapott választ.

Megborzongott. Hirtelen rájött, hogy üres a helyiség, nincs benne sem bútor, sem ember. Az orráig sem látott, de az előbb igenis fény volt a házban… Most visszagondolva rájött, hogy nem lámpa világíthatott, hanem zseblámpa vagy ilyesmi. Akkor viszont mégiscsak van valaki az épületben! Hegyezte a fülét, de az eső dobolása minden más hangot elnyomott.

Tett néhány tétova lépést. Kitapogatott egy ajtót, és belépett a következő szobába. És máris megint ott állt az esőben… Ezt a házat biztosan nem lakják; hiszen még a teteje sem ép.

Visszament az előző helyiségbe, nekidőlt a falnak, ökölbe szorította zsebre dugott kezét. Ha mindez valamelyik meséjében történik, valamelyik zsebében egész biztosan lapulna fegyver!

Aztán visszafojtotta a lélegzetét. A plafon résein át újra fényt látott. Mozgott, eltűnt… a következő pillanatban pedig egyenesen az arcába világított.

Hunyorgott. Vele szemben valaki jött lefelé egy lépcsőn, kezében zseblámpával.

Motorozás egy motoros csibésszel
EZ AKKOR KETTŐ

Alacsony, vézna fiú volt, bukósisakkal a fején.

– Mit csinálsz te itt? – kérdezte közelebb lépve. A hangja alapján nagyon fiatal lehetett, és csöppet sem tűnt meglepettnek.

Frank biztos volt benne, hogy még sosem látta.

– Behúzódtam az eső elől – felelte kurtán.

– Bizony, esik, mintha dézsából öntenék – mondta a másik. Frank mellé lépett, és néhányszor belevágott a falba. Kint leszakadt egy ereszcsatorna.

Frank elugrott a faltól.

– Vigyázz! – kiáltotta mérgesen.

– Nemsokára összedől az egész kóceráj – mondta vidáman a fiú. – Hé, Jan! – kiáltotta szája elé tartott kézzel. – Hozz valamit inni! – Aztán újra Frankhoz fordult: – Ugye nem gondoltad, hogy ez egy vendéglő?

Megint belevilágított a szemébe.

Frank ezt roppant kellemetlennek találta, nemcsak mert elvakította a fény, hanem mert nevetségesnek is érezte magát.

– De valaha vendéglő volt – jelentette ki szárazon.

– Valaha az volt, igen. Taralalla Korcsmája.

– Ki az a Taralalla? – csodálkozott Frank.

– Jan Taralalla, a vén csibész – hangzott a sötétből. – De már rég nem az övé, hanem kísértetház. Vagyis kísértetkorcsma – helyesbített.

Frank oldalra lépett, hogy ne tűzzön a szemébe a fény. De a lámpa követte, a hang pedig ezt kérdezte:

– Ki vagy te tulajdonképpen, és mit keresel itt?

– A nevem van der Kódor – válaszolta Frank kimért hangon. – Megtennéd, hogy nem világítasz a szemembe? És te ki vagy, ha szabad kérdeznem?

A másik erre maga felé fordította a zseblámpát. Frank látta, hogy a fiú legfeljebb tizenhat éves. Fekete bőrkabátot viselt.

– És farmert meg hegyes orrú csizmát – mondta a fiú, lefelé irányítva a fénynyalábot. Aztán megint az arcát világította meg; gúnyos és pimasz volt a képe. – Motoros csibész vagyok – közölte.

– Nahát – felelte Frank. – És hogy hívnak?

– Motoros Csibésznek nevezem magam, és motoros csibész is vagyok – válaszolta a fiú. – A motorom kint áll a ház előtt.

– És mit keresel itt?

– Én kérdeztem előbb – mondta a Csibész. – Miért jöttél ide abban a rozzant régi hintóban? Talán randid van? – Elvigyorodott, és így folytatta: – Csak nem képzeled, hogy eljön a csaj ebbe a hátborzongató házba! Itt naplemente után kísértetek járnak.

– Elég már, ne locsogj annyit! – förmedt rá Frank. – Semmi közöd a dolgaimhoz. Nekem a tieidhez viszont annál több!

– Tényleg? – mondta a Csibész. – Felőlem! Igazából pont kapóra jössz. Már mindent tűvé tettem egy doboz cigiért, amit itt hagytam valahol…

– Ó, igazán? És megengeded, hogy segítsek a keresésben? – mosolyodott el gúnyosan Frank. Egy szót sem hitt az egészből.

– Megpróbálhatod, igen – felelte a Csibész. Körbejártatta a fényt a helyiségben. Valaha ez lehetett az étkező, most viszont kopár volt, és üres, piszkos, elhanyagolt. – De úgysem találod meg – folytatta. – Három szál cigaretta van benne, és a barátaim rárajzoltak egy halálfejet, meg alá is írták.

A fénykör megállapodott a plafonban lévő egyik lyukon; jókora pókháló közepén kövér pók üldögélt.

– Fogadásból vagyok itt – magyarázta a Csibész. – Délután itt voltunk a barátaimmal, és azt mondták, biztos nem merek visszajönni naplemente után. Azt mondtam, dehogynem, és fogadtunk. Bizonyítékként el kell vinnem nekik a cigisdobozt… Mondd csak, nincs nálad?

– Persze, hogy nincs – válaszolta Frank. – Hiszen később jöttem, mint te.

A feje fölül hirtelen csattanást hallott, mintha leesett volna valami. Megijesztette a hang.

– Mi van, te ilyen félős vagy? – kérdezte a Csibész lekicsinylő hangon. – Csak megint lefújt egy cserepet a szél. Ne reszkess már ennyire!

Frank a padlás felé nézett. Nem lépteket hall odaföntről?

A Csibész karon ragadta.

– Figyelj – mondta. – Vissza kell érnem a második előadás előtt…

– Miféle előadás? – kérdezte Frank.

A Csibész nagy szemeket meresztett rá.

– Moziba megyünk a haverokkal – mondta –, és ha nyerek, ők fizetik a jegyemet. Te tudod bizonyítani, hogy itt voltam; gyere velem tanúnak!

– De hát miért… – kezdte Frank.

– Elviszlek a motoromon. Legalább bejutsz a városba. Vagy haza akarsz kutyagolni?

– Azt sem tudod, hol lakom!

– És nem is érdekel – felelte a Csibész. – Na, gyere, húsz perc alatt ott vagyunk!

Nem is olyan rossz ötlet – gondolta Frank. Nem nagyon bízott ebben a Csibészben, de ha bejut a városba, onnan már könnyen hazamegy. Az óráit úgyis lekéste. Hirtelen halk káromkodás bukott ki belőle.

– Mi van? – kérdezte a Csibész.

– A kocsiban felejtettem a táskámat – válaszolta Frank –, és az a gazember kocsis magával vitte. Tudod, ki az?

– Engem kérdezel? Hiszen te utaztál abban az izében, nem én! Fura fickó vagy, hallod.

Hát, ebben éppenséggel igaza van – gondolta Frank, de aztán így válaszolt:

– Hé, ha azt akarod, hogy tanúskodjak neked, beszélj velem kicsit udvariasabban!

– Jó, jó! – kiáltotta a Csibész. – Na, gyere!

A fiú a következő pillanatban már fel is pattant a nyeregbe. Bőgette a motort, a reflektor erős fénye megvilágította a sűrű esőfüggönyt.

Frank felült mögé. Hét útnak kell itt lennie, de halvány lila gőze sem volt, melyik vezet a városba. Tulajdonképpen szerencse, hogy találkozott ezzel a Csibésszel, máskülönben hogy talált volna haza?

Ám amikor irtózatos robajjal nekilendültek, hamar megváltozott a véleménye. Nemcsak mert egyre jobban átázott és fázott, hanem mert minden pillanatban attól tartott, az lesz életében az utolsó. A Csibész egyre gyorsabban száguldott, és a kanyarokban is alig lassított.

– Milyen felelőtlen viselkedés – dörmögte maga elé Frank, miközben nézte az elsuhanó fákat, és sivítva fütyült a füle mellett a szél. A kocsiban sokkal kényelmesebben utazott. A motor üvöltő hangja mellett néha hallotta, hogy a Csibész boldogan dalolászik; úgy tűnt, jól szórakozik.

Abszolúte rávall; nyilván meg akar félemlíteni – gondolta Frank van der Kódor. Ám Torelore Hőse összeszorította a fogát, és elszántan sziszegte:

– Nem fog sikerülni neki!

Mégis kiszakadt belőle egy megkönnyebbült sóhaj, amikor végre aszfaltútra értek, ahol tábla jelölte a sebességhatárt. A Csibész lassított (bár minden kétséget kizáróan így is gyorsabban hajtott a megengedettnél), és hátrakiáltott:

– A templom órája szerint még több mint tíz perc kilencig. Megdöntöttem a saját rekordomat!

– És közben a nyakunkat sem törted ki – kiabált vissza Frank. – Gratulálok!

Nemsokára begurultak a városba, és kilenc óra körül lefékeztek egy sültkrumplis előtt. A túloldalon volt egy mozi, előtte pár csibész támasztotta a falat. Egyikük megpillantotta a Csibészt, és éleset füttyentett.

– Ezek a barátaid? – kérdezte Frank.

– Még nem kezdődött el a nagyfilm – felelte a Csibész közönyös hangon. – Előbb eszem egy sült krumplit. Milyen undorító idő! Gyere velem!

Kértek egy-egy adag sült krumplit. Frank megtörölte a szemüvegét, visszatette az orrára, és figyelmesen megnézte a Csibészt. Most látta először rendesen. A Csibész is ugyanúgy fürkészte őt. Aztán így szólt:

– Várj meg itt!

Frank nézte, ahogy átkel az úton, és beszédbe elegyedik a mozi előtt álló csibészekkel.

– Két adag – hallotta meg a krumpliárus hangját –, az annyi, mint 70 cent.

Frank fizetett, és amikor újra odapillantott, már egy lélek sem állt a mozi előtt. Várt pár percet, aztán ő is átment a túloldalra, és belépett a mozi előcsarnokába. A Csibész és a barátai nem voltak ott. Csak a pénztáros emelte rá érdeklődő tekintetét:

– Parancsol jegyet, uram?

– Nem, köszönöm – felelte Frank. – Várok valakit.

Úgy helyezkedett el, hogy lássa a sültkrumplist, és várt egy darabig. A motor még ott állt, de a Csibész nem volt sehol. A moziteremből valami nagyzenekari darab hangjai áradtak ki; nyilvánvalóan elkezdődött az esti előadás.

Frank odalépett a pénztároshoz:

– Látott esetleg bemenni a terembe néhány ilyen… csibész külsejű fiatalembert?

– A mozi mostanában tele van csibészekkel – felelte a pénztáros. – Én apa vagyok, uram, soha nem engedném meg a gyerekeimnek, hogy hétköznap este eljöjjenek a második előadásra. Ha pedig kapnak is motort, nem akarom, hogy céltalanul robogjanak vele mindenfelé. Egy ilyen jármű arra való, hogy egyik pontból a másikba jussunk vele, nem gondolja? – Egészen felderült az arca, hogy végre akadt valaki, akivel beszélgethet. – Itt dolgozom ugyan – folytatta –, de ne higgye, hogy akár egyetlen filmet is megnézek. Hohó, azt már nem! Én az egészséges kikapcsolódás híve vagyok, kérem. Például a sátorozásé. Egy sátor az erdőben, távol a civilizált világtól, az igen, az már valami! De ezek a mai fiatalok satnyák az ilyesmihez…

Frank hallgatta, közben leste a Csibészt, bár igazából tudta, hogy már nem kerül elő. Valószínűleg a filmet nézi a barátaival.

– Csak nem képzeled, hogy örökké várni fogok rád – morgott magában mérgesen. – Vedd úgy, hogy a krumplit azért fizettem ki, amiért elhoztál. De amúgy ne is lássalak többet, faragatlan fráter!

Elköszönt a jegyszedőtől, majd elsétált a legközelebbi buszmegállóhoz. Fázott, teljesen átázott, és nagyon elégedetlen volt magával. A történeteiben ez az este egészen másképp alakult volna. Bár – tette hozzá magában –, arról fogalmam sincs, hogyan.

AKKOR EZ VOLT A KETTŐ, és most következik a harmadik fejezet.