Kaliane Bradley

IDŐMINISZTÉRIUM

A mű eredeti címe

The Ministry of Time

Copyright © Kaliane Bradley 2024

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 963 452 925 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szüleimnek

Térkép: Barking Dog Art

I

Ezúttal talán meghal.

Ez egyáltalán nem nyugtalanítja. Bizonyára azért, mert a hidegtől annyira ura az elméjének, mint egy részeg. A gondolatok áttetsző medúzaként lebegnek tova. Ahogy a sarki hideg a kezét és a lábát harapdálja, a gondolatok mintha lötyögnének a fejében. Azok fagynak majd meg utoljára.

Tudja, hogy talpon van, bár nem érzi, ahogy lép. A jég mintha hol közelebb jönne, hol hátrébb húzódna, vagyis nyilván halad. A hátán keresztbe vetve puskát cipel, elöl pedig a zsákját. Ezek súlya egyszerre értelmetlen és sziszifuszi teher.

Jó a kedve. Ha érezne bármit az ajkával, még fütyülne is.

A távolból ágyúszó hallatszik. Háromszor egymás után, mintha valaki tüsszentene. A hajóról jeleznek.

Első fejezet

Kicsit váratlanul ért, amikor a másik a nevemen szólított, mivel sosem szoktam kimondani, még gondolatban sem. Ráadásul helyesen ejtette ki, ami ritkán fordul elő.

– A nevem Adela – mutatkozott be. Az egyik szemét szemkötő takarta, a hajának pedig ugyanolyan színe és tapintása volt, mint a szalmának. – Én vagyok az államtitkár-helyettes.

– Minek is…?

– Foglaljon helyet!

Ez már a hatodik forduló volt. Az állást, amelyet megpályáztam, kizárólag belsősöknek hirdették meg. Már a kiírásban szerepelt, hogy „biztonsági átvilágítást igényel”, nem lett volna ugyanis helyénvaló szigorúan bizalmasnak minősíteni olyasmit, amin szerepel a várható fizetés. Sosem jutottam még el idáig, ami megmagyarázza, miért nem árulta el senki, mi is lenne a tényleges munkakör. Mivel közel háromszor annyit kerestem volna, mint a jelenlegi pozíciómban, nem zavart a tudatlanság. Gyakorlatilag hibátlanul kellett teljesítenem elsősegélynyújtásból, az elesettek védelméről szóló törvény ismeretét vizsgáló feladatlapon és a belügyminisztérium állampolgársági tesztjén is, hogy eddig eljussak. Annyit tudtam csak, hogy kiemelten fontos és különleges bánásmódot igénylő menekülttel vagy menekültekkel lesz dolgom, arról viszont fogalmam sem volt, honnan származnak. Oroszországból vagy Kínából érkező, politikai szempontból jelentős disszidensekre számítottam.

Szinte hallottam, ahogy Adela, a jó ég tudja, minek az államtitkár-helyettese a füle mögé simít egy hajfürtöt.

– Az édesanyja menekült volt, ugyebár? – szegezte nekem a kérdést, ami meglehetősen eszelős felütésnek tűnt.

– Igen, asszonyom.

– Kambodzsából?

– Igen, asszonyom.

Nem először érdeklődtek már erről az interjúsorozat folyamán. A kérdező fél hangsúlyából általában arra következtettem, hogy ez meglepi őket, hiszen senki sem származik onnan. „Nem is néz ki kambodzsainak”, jegyezte meg az egyik paprikajancsi, aztán úgy elpirult, mint egy jelzőlámpa, az interjút ugyanis minőségbiztosítási és továbbképzési céllal rögzítették. Figyelmeztetésre számíthatott a fickó. Sokan mondják ezt nekem, amivel azt akarják kifejezni, hogy az ő szemükben már majdnem teljesen fehér bőrű vagyok – esetleg spanyol –, és egyáltalán nem érződik rajtam a népirtás öröksége, ami nem baj, mert attól általában kellemetlenül érzik magukat mások.

Ezúttal semmilyen utalás nem történt a szörnyűségekre. Adela nem kérdezett rá hátramaradt rokonokra megértő arckifejezéssel, nem érdeklődött az esetleges látogatásaim felől együttérző félmosoly kíséretében, mint ahogy a szeme sem lábadt könnybe, miközben felelevenítette, milyen csodálatos egy hely, és mennyire vendégszeretők az ottaniak. Egyszerűen bólintott. Eltűnődtem, vajon azon ritka alkalmak egyike következik-e, amikor valaki szánalmasnak minősíti az országot.

– Anyám sosem utalna magára menekültként, sőt egykori menekültként sem – tettem hozzá. – Furcsa ezt másoktól hallani.

– Azok, akikkel együtt fog dolgozni, valószínűleg szintén nem  utalnának így magukra. Jobban szeretjük az „elszármazott” kifejezést. Ami pedig a kérdését illeti, az elszármazásügyi államtitkár-helyettes vagyok.

– És honnan származnak?

– A múltból.

– Hogy mondja?

Adela megvonta a vállát.

– Tudunk utazni az időben – közölte, mintha csak arról tájékoztatna, hogy van kávéfőző automata. – Üdv a minisztériumban!

Bárki, aki már látott olyan filmet vagy olvasott olyan könyvet, amelyben időutazás szerepel, netán eljátszott az időutazás gondolatával egy késésben lévő tömegközlekedési járművön vesztegelve, pontosan tudja, hogy amint elkezd az egésznek a megvalósíthatóságával foglalkozni, nyakig merül a bizonytalanságban. Mégis hogyan működik? Működhet egyáltalán? Egyszerre vagyok jelen ennek a történetnek az elején és a végén, ami egyfajta időutazás, de ne aggódjon, mindent el fogok mesélni. Elég, ha csak annyit tud, az ön számára közeli jövőben a brit kormány kidolgozta az időutazás mikéntjét, a gyakorlatban azonban még nem alkalmazta.

A történelem menetének megváltoztatásából adódó felfordulás elkerülése érdekében – már ha a „történelem” egymást követő események összefüggő láncolatának tekinthető, ami újabb jókora bizonytalanság – úgy döntöttek, háborús övezetekből, valamint természeti csapások és járványok által sújtott területekről kell kimenteni a célszemélyeket. Ezek a huszonegyedik századba elszármazott egyének a maguk idejében úgyis meghaltak volna. Azzal, hogy kiemelésre kerülnek a múltból, elvileg nem változik meg a jövő.

Senki sem tudta, milyen hatással lesz az időutazás az emberi szervezetre. Így aztán azért is volt fontos olyanokat választani, akik a maguk idejében úgyis meghaltak volna, hogy a jelenben is gond nélkül meghalhassanak, mint a felszínre felhozott mélytengeri halak. Elképzelhető, hogy az emberi idegrendszer véges számú korszakon való átutazást képes csak kibírni. Így ugyanis, ha a keszonbetegség időbeli megfelelője miatt szürke-rózsaszín zselévé olvadnak a minisztériumi laborban, statisztikai szempontból legalább nem számítana gyilkosságnak.

Ha abból indulunk ki, hogy az „elszármazottak” életben maradnak, emberek lesznek, az tovább bonyolítja a helyzetet. Ha menekültekkel foglalkozik valaki – különösen, ha tömegével –, jobb nem emberként tekinteni rájuk. Csak gondot jelent az adminisztrációnál. Emberi jogi szempontból vizsgálva azonban az elszármazottak megfeleltek a belügyminisztérium menedékkérőkre vonatkozó meghatározásának. Erkölcsileg igencsak visszás lenne az időutazásnak kizárólag a lélektani hatását vizsgálni. Ahhoz, hogy kiderüljön, az elszármazottak ténylegesen alkalmazkodtak-e a jövőhöz, benne kell élniük, egy állandó társ felügyelete mellett, márpedig, mint kiderült, éppen ezt a munkát pályáztam meg sikerrel. Hidaknak hívtak bennünket, mivel az „asszisztens” megnevezés nem felelt volna meg a fizetési besorolásunknak.

A nyelv sokat változott a tizenkilencedik század óta. Az „értelmes” és az „érzékeny” ugyanabból a szóból ered, mint ahogy a „meleg” jelentése is kibővült. Eredetileg a tébolyda is olyan hely volt, ahol az érintettek menedékre lelhettek.

Azt mondták, a munkánkkal az elszármazottak jólétéhez járulunk hozzá, miközben szemet hunytunk a tébolyda padlóját borító vér és hajcsomók felett.

Nagyon örültem az új állásnak. A védelmi minisztérium nyelvi részlegén felértem a csúcsra azzal, hogy Délkelet-Ázsiára, azon belül is Kambodzsára szakosodott fordítóként és szakértőként dolgoztam. A munkámhoz szükséges nyelveket az egyetemen sajátítottam el. Annak ellenére, hogy édesanyám khmer nyelven beszélt hozzánk otthon, ezt később elfelejtettem. Valójában idegenként kerültem szembe az örökségemmel.

Noha élveztem az addigi munkámat, terepen szerettem volna dolgozni, miután azonban kétszer is megbuktam az alkalmassági vizsgán, szakmailag igencsak elbizonytalanodtam. Nem ezt képzelték el számomra a szüleim. Még egészen kicsi voltam, amikor édesanyám egyértelművé tette az elképzeléseit. Azt szerette volna, ha én lennék a miniszterelnök. Kormányfőként aztán majd „tehetnék valamit” a külpolitikáért, és különféle díszvacsorákra vihetném a szüleimet. Sofőröm lenne. (Édesanyám sosem tanult meg vezetni, ezért volt fontos számára ez utóbbi.) Sajnálatos módon azt is belém nevelte, milyen következményekkel jár a pletykálkodás és a hazudozás – ezt elég egyértelművé teszi a buddhizmus negyedik nemes igazsága –, így aztán nyolcéves koromra a politikai pályafutásom még azelőtt véget ért, hogy egyáltalán elkezdődhetett volna.

A húgom sokkal rátermettebb volt, már ami az alakoskodást illeti. Amíg én tiszteletteljesen bántam a nyelvvel, addig ő meglehetősen semmitmondó vagy éppen harcias módon használta. Ezért lettem én fordító, ő pedig író – legalábbis megpróbált az lenni, végül azonban olvasószerkesztő lett. Jelentősen többet kerestem nála, és a szüleimnek sem jelentett akadályt megérteni, mivel is foglalkozom, így mondhattam, hogy a karma engem igazolt. A húgom erre adott válasza tartalmilag olyasmi volt, hogy „cseszd meg”, bár tudom, hogy ezt barátságosan értette.

Úgy volt, hogy aznap találkozunk először az elszármazottakkal, mi azonban még mindig az elnevezésükről vitatkoztunk.

– Ha menekültek – vélekedett Simellia, az egyik hídtársam –, akkor annak kellene hívnunk őket. Mégsem arról van szó, hogy egy provence-i nyaralásra érkeznek.

– Nem menekültként tekintenek magukra – felelte Adela.

– Megkérdezte már tőlük bárki is?

– A többségük emberrablás áldozatának tartja magát. Ezerkilencszáztizenhat azt hiszi, az ellenséges vonalak mögött rekedt, Ezerhatszázhatvanöt pedig azt, hogy meghalt.

– És már ma megkapjuk őket?

– A jólétükért felelős csapat úgy véli, megnehezítené a beilleszkedésüket, ha tovább húzódna a kezelésük – közölte bántó tárgyilagossággal Adela.

A minisztérium számtalan egyenirodáinak egyikében vitatkoztunk – pontosabban vitatkozott egymással Simellia és Adela. Az álmennyezetbe süllyesztett lámpákkal felszerelt kavicsszínű helyiség olyan tökéletesen jellegtelen volt, hogy jó eséllyel a szomszédos, sőt a mellette lévő szoba is ugyanilyen lehetett. Ilyen környezetben virágzik igazán a bürokrácia.

Elvileg az utolsó eligazításunkra érkeztünk mi, az öt híd: Simellia, Ralph, Ivan, Ed és én. Mindannyian végigcsináltuk a hatfordulós kiválasztási folyamatot, amely kis túlzással felért egy vallatással. Elítélték-e valaha vagy részesült-e bármikor elmarasztalásban bármi olyan cselekedetért, amely kompromittálhatja? Azután következett a kilenc hónapig tartó felkészítés végtelen munkacsoport-megbeszélésekkel és további átvilágítással. Emellett látszatmunkaköröket is létrehoztak nekünk az addigi munkahelyünkön (védelmi, külügy- és belügyminisztérium). Most pedig itt ültünk egy olyan helyiségben, ahol valósággal hallani lehetett a villanykörtékben cikázó áramot, készen arra, hogy történelmet írjunk.

– Nem gondolja – vetette fel Simellia –, hogy éppen az fogja megnehezíteni a beilleszkedésüket, ha kiengedjük őket, miközben azt hiszik, a túlvilágon vagy éppen a nyugati fronton vannak? Ezt egyszerre végzett pszichológusként és minimális empátiával rendelkező egyénként kérdezem.

Adela megvonta a vállát.

– Elképzelhető. Csakhogy ebben az országban még sosem fogadtak be senkit a múltból. Előfordulhat, hogy egy éven belül végez velük valamilyen genetikai mutáció.

– Számíthatunk erre? – érdeklődtem kissé nyugtalanul.

– Nem tudjuk, mire lehet számítani. Ezért kapták ezt a munkát.

A minisztérium által az átadásra kijelölt terem régi szertartások hangulatát idézte a fából készült falborítással, az olajfestményekkel és a magas mennyezetével. Tény, hogy hangulatosabb volt, mint bármelyik egyeniroda. Minden bizonnyal valamelyik ilyesmire fogékony ügyviteli dolgozó intézte így. A berendezésből ítélve, illetve az ablakokon beszűrődő tompa fény hatására olyan benyomásom támadt, mintha a tizenkilencedik század óta hozzá sem nyúltak volna a helyiséghez. Az összekötőm, Quentin már ott volt. Ingerlékenynek tűnt; így nyilvánul meg az izgatottság némelyeknél.

Csak akkor tudatosodott bennem, hogy a hozzám tartozó elszármazott következik, amikor két ügynök kíséretében feltűnt a terem túloldalán lévő ajtóban.

Sápadt volt, és kissé nyúzott. A haját olyan rövidre nyírták, hogy egyébként göndör fürtjei a fejére simultak. Ahogy körbenézett, profilból feltűnt, mekkora az orra; mintha egy üvegházi virág nőtt volna az arcán. Egyszerre volt meglepően nagy és meglepően vonzó. Eltúlzottnak tűnő, ragyogó vonásai már-már valószerűtlenné tették az ábrázatát.

Kihúzta magát, és végigmérte az összekötőmet. Valamiért, amikor rám nézett, félrekapta a tekintetét.

Közelebb léptem, mire ismét felém fordult.

– Gore parancsnok?

– Igen.

– Én vagyok a hídja.

Graham Gore (a haditengerészet parancsnoka, 1809 k. – 1847 k.) öt hete tartózkodott a huszonegyedik században, bár a többi elszármazotthoz hasonlóan mindössze néhány napja volt tiszta az elméje. Az időutazás két hétig tartó kórházi kezelést igényelt. Az eredetileg kiszemelt hét elszármazottból kettő bele is halt, így öten maradtak. Tüdőgyulladással, súlyos fagyási sérülésekkel, a skorbut kezdeti tüneteivel és két törött lábujjal kezelték (utóbbiról mintha tudomást sem vett volna). Volt még egy seb, amelyet a sokkoló okozott – miután rálőtt az érte küldött csapat két tagjára, a harmadik kénytelen volt kényszerintézkedést alkalmazni.

Háromszor próbált megszökni a minisztériumi kórházból, ezért nyugtatót kapott. Miután megenyhült, pszichológusok és a viktoriánus kor szakértőivel zajló alapvető eligazításban részesült. Az átállás megkönnyítése érdekében az elszármazottakkal kizárólag azonnal alkalmazható ismereteket osztottak meg. Hozzám már úgy került, hogy tisztában volt az elektromos hálózat, a belső égésű motor és a vezetékes víz alapvető működésével. Semmit sem tudott azonban a világháborúkról vagy a hidegháborúról, a hatvanas évek szexuális forradalmáról vagy a terrorizmus elleni küzdelemről. Igencsak megviselte, amikor elkezdtek neki a brit birodalom felbomlásáról mesélni.

A minisztérium által biztosított kocsival mentünk el az új otthonunkhoz. Elméletileg hallott már az autókról, mégis életében először utazott egyben. Az ámulattól – legalábbis úgy tűnt számomra – elsápadva bámult ki az ablakon.

– Ha lenne bármilyen kérdése – mondtam –, nyugodtan tegye fel! Tisztában vagyok vele, hogy mindez egyszerre talán sok.

– Örömmel nyugtázom – felelte anélkül, hogy rám nézett volna –, hogy az angolok még a jövőben is előszeretettel tüntetnek fel valójában fajsúlyos jelenségeket csekélységként.

Volt a nyakán egy anyajegy, nem messze a fülcimpájától. Az egyetlen őt ábrázoló dagerrotípián az 1840-es évekre jellemző viseletben látható, kravátlival a nyaka körül. Egyre csak az anyajegyet bámultam.

– Ez itt London? – kérdezte végül.

– Igen.

– Hányan lakják?

– Közel kilencmillióan.

Ennek hallatán behunyta a szemét, és hátradőlt.

– Ez túl nagy szám ahhoz, hogy hihető legyen – dünnyögte. – Inkább úgy teszek, mintha nem is hallottam volna.

A minisztérium által biztosított ház egy késő viktoriánus téglaépület volt, amelyet eredetileg a helyi munkásoknak szántak. Gore még láthatta volna az építkezést, ha megélte volna a nyolcvanat. Mivel azonban harminchét éves volt, nem tudta, mi a krinolin, nem ismerte Charles Dickens Két város regénye című művét, és arról sem tudott, hogy a munkásosztály tagjai immár szavazati joggal rendelkeznek.

Miután kiszállt a kocsiból, úgy nézett el mindkét irányba, mint az utazó, aki átszelte az egész kontinenst, mégsem tudja, hol fog megszállni. Én is gyorsan kipattantam. Megpróbáltam az ő szemével látni. Az utcában parkoló járművekre vagy a közvilágításra vonatkozó kérdésre számítottam.

– Használnak még kulcsokat – érdeklődött –, vagy valami titkos jelszóval nyílnak immár az ajtók?

– Nem, dehogy…

– Szezám, tárulj! – fordult a levélnyíláshoz.

Immár a házban mondtam neki, hogy főzök teát. Azt válaszolta, ha én is jónak látom, szívesen körbenézne. Megengedtem neki. Gyorsan körbejárta a házat. Határozott léptekkel közlekedett, mint akinek valamiféle ellenállást kellene leküzdenie. Amikor visszatért a konyhába, és az ajtófélfának dőlt, valósággal lefagytam. Mintha hirtelen lámpalázas lettem volna, meg attól is, ahogy tudatosodott bennem a jelenlétének hihetetlen mivolta. Minél több időt töltöttem a társaságában – márpedig egyre többet –, annál inkább úgy éreztem, mintha lassan elhagynám a tulajdon testem. Miközben az életem éppen gyökeresen megváltozott, igyekeztem kívülről nézni magamra, és úgy értelmezni az egészet. A bögre fülére tekertem a teafilter zsinórját.

– Mi most… együtt fogunk lakni? – kérdezte.

– Igen. Valamennyi elszármazott kap maga mellé egy hidat egy évre, hogy segítsen neki megszokni az új életét.

Erre keresztbe fonta a karját, és végigmért. Mogyoróbarna szemébe némi zöld vegyült, a szempillája pedig kifejezetten sűrű volt. Átható, mégis kifejezéstelen nézése volt.

– Maga férjezetlen, ugyebár? – szegezte nekem a kérdést.

– Igen. Ez egyáltalán nem szokatlan a mi századunkban. Amint alkalmas lesz arra, hogy közösségi életet éljen, bárkinek, akivel a minisztériumi alkalmazottakon kívül találkozik, a lakótársaként mutathat be.

– Lakótárs – ismételte meg megvetéssel a hangjában. – Ez mégis mit jelent?

– Azt, hogy két egyedülálló emberként megosztjuk a lakbért, egyébként nincs közöttünk semmiféle vonzalom.

Megkönnyebbültnek tűnt.

– Nos, bármennyire is bevett gyakorlatnak számít, akkor sem tartom helyénvalónak – mondta. – Bár ha hagyták, hogy kilencmillió ember éljen egy helyen, nyilván szükségszerű.

– Közvetlenül maga mellett talál egy fehér ládát fogantyúval az elején. Hűtőszekrénynek hívjuk. Ki tudná venni belőle a tejet, kérem?

Kinyitotta a hűtőt, és belenézett.

– Jégszekrény – jegyezte meg felcsigázva.

– Gyakorlatilag. Árammal működik. Úgy tudom, elmagyarázták önnek, az micsoda…

– Igen. Azzal is tisztában vagyok, hogy a Föld kering a Nap körül. Csak hogy ne vesztegesse az idejét.

Kihúzta az egyik zöldségtartó fiókot.

– Ezek szerint még van répa meg káposzta is. Miről ismerem meg a tejet? Bízom benne, hogy még mindig teheneket fejnek hozzá.

– Így igaz. A kék kupakos kis üveg a felső polcon.

Ujját a fogantyún átfűzve odanyújtotta.

– Ma szabadnapos a cseléd?

– Nincs cseléd. Mint ahogy szakács se. Alapvetően mindent magunk végzünk.

– Á! – nyögte elsápadva.

Megmutattam neki a mosógépet, a gáztűzhelyt, a rádiót, a porszívót.

– Ezek a cselédeink – nyugtázta.

– Ahogy mondja.

– Na és a hétmérföldes csizma?

– Az még nem létezik.

– Láthatatlanná tevő köpenyeg? Hőálló szárnyak, nehogy úgy járjunk, mint Ikarosz?

– Azok sincsenek.

– Megzabolázták a villámok erejét – mondta mosolyogva –, hogy ne kelljen személyzetet fogadni.

– Nos – feleltem, majd belekezdtem egy előre kitalált eszmefuttatásba a társadalmi mobilitásról és a háztartási alkalmazottakról, érintve a minimálbér, a háztartások átlagos méretének és a női munkaerő arányának a kérdéskörét is. Öt teljes percig magyaráztam, és mire a végére értem, a hangom ugyanolyan remegős magasságokba emelkedett, mint amikor még a szüleimnek könyörögtem, hadd jöhessek haza később.

Miután befejeztem, Gore mindössze annyit szólt:

– Azt mondja, a foglalkoztatottság jelentősen visszaesett az „első” világháború után?

– Ööö…

– Ráér holnap.

Ezekre emlékszem az első néhány együtt töltött órából. A nap hátralévő részében úgy kerülgettük egymást némiképp szégyenlősen, mint buborékok a lávalámpában. Az időutazás utóhatásaként pszichotikus tünetekre, sőt talán erőszakos viselkedésre számítottam. Gore inkább mindent megfogdosott, egyfajta kényszeres simogató mozdulattal, amiről később megtudtam, hogy a súlyos fagyási sérülések által okozott idegkárosodás következménye. Egymás után tizenötször lehúzta a vécét, némán figyelve, akár egy vércse, ahogy újra megtelik vízzel a tartály, ami csodálatról, de akár szégyenérzetről is árulkodhatott. A második órában megpróbáltunk ugyanabban a szobában maradni. Amikor hallottam, hogy felszisszen, felnéztem, és láttam, ahogy elkapja a kezét az egyik izzótól. Ezután a saját szobájába vonult, én pedig kiültem a hátsó teraszra. Enyhe tavaszi este volt. Buta ábrázatú örvös galambok lépdeltek begyig elsüllyedve a lóherével borított fűben.

Az emeletről megütötte a fülemet valami fafúvós hangszeren kissé bizonytalanul játszott dallam, amely hamar abba is maradt. Nem sokkal később Gore megjelent a konyhában. Erre a galambok elrepültek, szárnyukkal elfojtott nevetésre emlékeztető hangot hallatva.

– A minisztérium biztosította a fuvolát? – kérdezte a tarkómtól.

– Igen. Gondoltam, erősíti kicsit az otthonosság érzetét.

– Igazán köszönöm. Ezek szerint tudta, hogy fuvolázom?

– Néhány öntől származó vagy éppen önt is említő levélben találtam erre vonatkozó utalást.

– Azokat is olvasta, amelyben a gyújtogatószenvedélyemről és az illegális kakasviadalok iránti rajongásomról van szó?

Megfordultam, és rászegeztem a tekintetem.

– Ami persze nem igaz – tette hozzá.

– Sok ilyenre számíthatok még?

– Attól függ, hányszor közli majd velem, hogy olvasta a személyes levelezésemet. Szabad?

– Tessék csak!

Azzal leült mellém, mintegy kétarasznyi távolságot hagyva kettőnk között. A városi környezetben megszokott hangok hallatszottak, amelyek valahogy mégis másmilyennek tűntek. A fákat borzoló szél olyan volt, mint a vízzubogás. A mókusok úgy csacsogtak, mint a kisgyerekek. Egy távoli beszélgetés hangfoszlányai az ember talpa alatt megcsikorduló kavicsokat idézték. Felmerült bennem, hogy sorra elmagyarázom neki mindet, mintha nem tudná, mik azok a fák.

Gore a teraszon dobolt az ujjával.

– Jól sejtem – kezdte félszegen –, hogy az önök korában már nem élnek olyan ízléstelenségekkel, mint a dohány?

– Körülbelül tizenöt évet késett. Bizony, egyre kevésbé elterjedt. Viszont van egy jó hírem.

Azzal felálltam – gyorsan félrekapta a tekintetét, nehogy a szeme egy vonalban legyen a csupasz lábszárammal –, megkerestem az egyik konyhaszekrényfiókban lapuló cigarettát és öngyújtót, majd odavittem neki.

– Tessék! Erről is sikerült meggyőznöm a minisztériumot. A huszadik században a cigaretta gyakorlatilag átvette a szivar helyét.

– Köszönöm. Biztosan meg fogom tudni szokni.

Előbb eltávolította, majd gondosan a zsebébe tette a vékony műanyag csomagolást a dobozról. Miután rágyújtott, a homlokát ráncolva elolvasta a cigarettásdobozon szereplő figyelmeztetést. Miközben én magam elé bámultam, úgy éreztem, mintha külön erőfeszítéssel tudnám csak működtetni a tüdőmet.

Néhány másodperccel később egyértelműen megkönnyebbülve nagyot fújt.

– Jobb?

– Restellem bevallani, mennyivel jobban érzem magam. Hm. Az én időmben egyetlen jól nevelt hölgy sem élt dohánnyal. Feltűnt azonban, hogy sok minden megváltozott. A szoknyák hossza például. Maga dohányzik?

– Nem…

Akkor először rám mosolygott, mire a szája két sarkában megjelent egy-egy aprócska gödröcske.

– Igazán különös. Ezek szerint valamikor dohányzott?

– Igen.

– Akkor hagyta abba, amikor megjelentek ezek a feltűnő figyelmeztetések a dobozokon?

– Nagyjából. Mint már mondtam, manapság nem szokás dohányozni, mert rájöttünk, mennyire egészségtelen. A francba is! Kérhetek egyet?

Amint elhagyta a szám a szitkozódás, azonnal lefagyott az arcáról a mosoly. Számára nyilván olyan volt, mintha azt mondtam volna, hogy „bassza meg”. Eltűnődtem, mi történik majd, ha ez valóban bekövetkezik, márpedig ez napjában legalább ötször előfordult velem. Mindenesetre odanyújtotta a csomagot, majd feltűnően idejétmúlt gáláns mozdulattal meggyújtotta a cigarettámat.

Egy ideig némán dohányoztunk. Egyszer aztán felmutatott az égboltra.

– Az micsoda?

– Egy repülő. Egészen pontosan repülőgép. Ez egy… nos, amolyan repülő hajó.

– És emberek vannak benne?

– Körülbelül százan.

– Abban a kis nyílvesszőben?

A cigaretta felett hunyorogva bámult a messzeségbe.

– Milyen magasan van?

– Körülbelül hat mérföldre innen.

– Jól sejtettem. Ezek szerint mégiscsak sikerült valami érdekeset létrehozni a villámok megzabolázott erejének segítségével. Bizonyára gyorsan megy.

– Igen. Londonból nyolc óra az út New Yorkba.

Ennek hallatán köhögni kezdett, mintha félrenyelte volna a füstöt.

– Kérem, ne mondjon több ilyet! – lihegte. – Ennyi bőven elegendő volt mára.

Azzal elnyomta a csikket a terasz oldalán.

– Nyolc óra – dünnyögte maga elé. – Nyilván odafent nincsen árapály.

Aznap este nem sikerült mélyen aludnom. Az elmém a tudattalan határán egyensúlyozott, mint egy rovar a víz felszínén. Reggel nem is felébredtem, hanem feladtam az alvással való próbálkozást.

A lépcsőfordulóban jókora nyelv alakú foltot láttam, amely a fürdőszoba csukott ajtajától egészen a saját hálószobámig ért. Ahogy ráléptem, cuppogó hangot hallatott.

– Gore parancsnok?

Neszezést hallottam az ajtó mögül.

– Jó reggelt! – jött a válasz, majd kitárult a fürdőszoba ajtaja.

A férfi teljesen felöltözve üldögélt a kád peremén, és dohányzott. A kád alján hamuból és szappanhabból álló üledék volt. A szappantartóban két elnyomott csikket láttam.

Mint kiderült, ez idővel szokásává vált: korán kelni, megfürödni, a kádba hamuzni. Képtelen voltam rávenni, hogy nyugodtan aludjon tovább, zuhanyozzon – kifejezetten utálta és nem tartotta kellően higiénikusnak –, vagy használja a hamutálat, amelyet odakészítettem neki a kád szélére. Zavarba jött a borotvám látványától; ő maga késes borotvát használt, és ragaszkodott a külön szappanhoz.

Mindez persze későbbi fejlemény. Azon a bizonyos első reggelen azzal szembesültem, ahogy Gore egyik cigarettát gyújtja meg a másik után, miközben úszik a fürdőszoba. A padlón fekvő vécétartály úgy nézett ki, mint egy elejtett bálna, miközben undorító szag terjengett a levegőben.

– Szerettem volna tudni, hogyan működik – vallotta be szégyenlősen.

– Értem.

– Lehet, hogy kicsit túlzásba estem.

Gore a hajózás fénykorának hajnaláról származó tiszt volt, nem mérnökember. Nyilván tisztában volt egy hajó felszerelésével, de kétlem, hogy valaha is fogott egy szektánsnál bonyolultabb műszert a kezében. Egy józan embert ritkán ragadja el annyira a hév, hogy mindenáron szétszedje a vécétartályt. Javasoltam neki, mossa meg a kezét a földszinti csapnál, addig én hívok egy vízvezeték-szerelőt, utána pedig elmehetnénk egy egészségügyi sétára a közeli parkba.

Alaposan megfontolta a javaslatomat, miközben a cigarettája lassan a körmére égett.

– Igen, ez jól hangzik – mondta végül.

– Akkor most lemegyünk, és megmossuk a kezünket.

– Tiszta volt a víz – közölte, miközben elnyomta a csikket. Nem nézett rám, láttam azonban, ahogy a nyakán lévő anyajegy körüli bőr egyre élénkebb rózsaszínű.

– Nos, tudja, a bacik…

– „Bacik”?

– Baktériumok. Nagyon apró élőlények, amelyek gyakorlatilag mindenhol megtalálhatók. Csak mikroszkóppal lehet őket látni. A rosszabb fajták betegségeket terjesztenek. Kolera, tífusz, vérhas.

Mintha csak a szentháromság tagjait neveztem volna nevén, Gore arcán olyan rémült csodálat jelent meg. Előbb a kezére nézett, majd lassan kinyújtotta, minél távolabb tartva magától, mintha egy pár veszett patkány lenne a két tenyere.

A „friss levegő” hallatán megnyugodott, legalábbis amikor végre elértük a parkot. A kórokozókról szóló okfejtésem sokkal jobban izgatta, mint az elektromosság. Mire szembetalálkoztunk az első kora reggeli kutyasétáltatóval, széles kézmozdulatok kíséretében lelkesen magyaráztam, mitől is lyukad ki az ember foga.

– Egyáltalán nem tartom illendőnek, hogy azt feltételezi, bacik vannak a számban.

– Mindenki szájában vannak.

– Mindenki magából indul ki.

– A cipője talpán és a körme alatt is vannak. Ilyen világban élünk. Egy steril környezetben, nos, valójában nincs élet.

– Nekem akkor sem lesz hozzá közöm.

– Nincs más választása.

– Panaszlevelet fogok írni.

Ahogy tovább sétáltunk, lassan elkezdett visszatérni az arcába a szín, bár a szeme körül még mindig látszott, hogy meglehetősen feszült és kialvatlan. Amikor feltűnt neki, hogy őt vizslatom, felvonta a szemöldökét, mire halványan elmosolyodtam.

– Vigyázzon! – mondta. – Meglátom a bacijait.

– És?

A játszótér közelében működő mozgó ételárusnál vettünk péksüteményt és teát. Ez az egész jelenség vagy ismerős volt, vagy értelmet nyert számára, így aztán különösebb rácsodálkozás nélkül fogyasztottuk el séta közben a reggelinket.

– Úgy értesültem, vannak még… elszármazottak – szólalt meg végül.

– Igen. Öten vannak összesen.

– Kik azok, ha szabad tudnom?

– Van egy nő 1665-ből, akit a nagy londoni pestisből mentettünk ki. Aztán egy férfi, hadnagy, ha jól tudom, 1645-ből, aki a nasebyi csatából származik. Még magánál is nagyobb ellenállást tanúsított. Van egy százados 1916-ból, a somme-i ütközetből. Végül egy nő Robespierre Párizsából, 1793-ból, aki meglehetősen feldúlt idegállapotban van.

– Senki más nincs az expedícióm többi résztvevője közül?

– Nincs.

– Szabad kérdeznem, miért?

– Nos, kísérleti programról van szó. Az elképzelés az volt, hogy minél változatosabb korokból származó egyéneket találjunk.

– És inkább engem választottak, mint, teszem azt, Fitzjames kapitányt?

Kissé csodálkozva pislogtam rá.

– Igen. Bizonyítékunk volt rá, hogy nem maradt a többiekkel…

– Mármint meghaltam.

– Ööö… igen.

– Hogyan haltam meg?

– Ez nem derült ki. A forrásaink „néhai Gore parancsnokként” emlegetik.

– Kiktől tudják mindezt?

– Fitzjames kapitány, Crozier kapitány. Sir John Franklin halála után ők vették át az expedíció irányítását.

Időközben lassú andalgás lett a sétánkból. Gore egészen békésnek tűnt.

– Fitzjames kapitány elismerő szavakkal ír önről – próbálkoztam. – „Kikezdhetetlen jellemű férfi és kiváló tiszt, akinél nem ismerek szelídebb embert.”

Ennek hallatán ismét megjelentek az arcán a kis gödröcskék.

– Ezek szerint azután vetette papírra a visszaemlékezéseit, hogy hazatért? – kérdezte kedélyesen.

– Ööö… Gore parancsnok!

– Igen?

– Azt hiszem, jobb lenne, ha… Le tudnánk ülni? Arra a padra ott.

Olyan hirtelen torpant meg, hogy bokán rúgtam saját magam, miközben én is megálltam.

– Most nyilván azt fogja mondani, történt valami Fitzjames kapitánnyal.

– Üljünk le ide!

– Mi történt? – kérdezte. A gödröcskéknek immár nyoma sem volt. Úgy tűnt, nem sokáig tart a jókedve.

– Valami. Mindenkivel.

– Ezt hogy érti? – tudakolta kissé türelmetlenül.

– Az expedíciónak nyoma veszett.

– Eltűnt?

– A sarkkörön. Senki sem tért vissza.

– Összesen százhuszonhatan szolgáltunk a haditengerészet két legszívósabb hajóján – közölte. – Most meg azt mondja nekem, senki sem tért haza? Crozier kapitány sem? Pedig ő megjárta a Déli-sarkot…

– Senki sem élte túl az utat. Sajnálom. Azt hittem, ezt már elárulták a minisztériumban.

Gore megdöntötte a fejét, és rám meredt. A szembogarát keretező zöld sáv fénylő gesztenyebarnára változott.

– Mondja el, mi történt, miután… távoztam – kérte tétován.

– Nos, igen. Ööö… 1847-ből hoztuk magunkkal a Felix-fokról. Csak annyit tudtunk, hogy nyári szálláshelyként szolgált, de nem voltunk benne biztosak…

– Kutatóállomás működött ott, amelyet a vadászcsapatok is használtak táborhelyül.

– Értem. Szóval annyit tudtunk, hogy a tábort sebtében számolták fel. Amikor 1859-ben rábukkantak, hátrahagyott felszerelést találtak. Sátrakat, mérőeszközöket, medvebundát. A történészek sosem találtak hihető magyarázatot, de gondoltuk…

– Csakis maguk lehettek – vágott a szavamba, miközben látszott az arcán, hogy valami megvilágosodott előtte. – Az a villámlás, legalábbis annak hittem. Aztán az a kéken fénylő ajtónyílás…

– Igen.

– Alakokat láttam az ajtóban. Aztán egy hatalmas háló is volt… ami fájt.

– Sajnálom. Az embereink nem léphettek át az időkapun, mert elképzelésünk sem volt, mi történne velük. Ha jól tudom, fémhálót használtak, nehogy kiszabaduljon.

Gore elképedve meredt rám, ezért gyorsan folytattam:

– Nem tudtuk biztosan, miattunk hagyták-e el a társai a tábort, amíg oda nem mentünk. Egyike volt a „nagy rejtélyeknek”, ugye, így aztán úgy gondoltuk, miért ne használhatnánk ki, ha esetleg miattunk történt, ezért…

– Mindenkit megöltek az emberei? – kérdezte meglepően lágy hangon, noha az arcán mintha piros kiütés jelent volna meg. – Valamennyi tisztemet ismerem. Vagyis ismertem. Biztos utánam jöttek volna. Vagy mentőcsapatot küldtek volna.

– Biztosan követték magát, csakhogy az időkapu addigra bezárult.

– Akkor hogyan haltak meg?

– Nos, a befagyott tenger sosem engedett fel. Mindkét hajó a jég fogságában rekedt. 1847 telére kilenc tiszt és tizenöt tengerész veszett oda. Nem tudom, hányan haltak még meg, amíg ön…

– Freddy, mármint Mr. Des Vœux és én üzenetet hagytunk az Admiralitás számára a Vilmos király-szigeten egy kőkupacba rejtve. Arról írtunk benne…

– Egy mentőexpedíció megtalálta az üzenetet 1848 áprilisában. Crozier és Fitzjames időközben kiegészítette azzal, hogy hátrahagyták a hajókat, és az egész legénység déli irányba, a Back’s Fish folyó torkolata felé tervez menni.

Gore elfordult tőlem, majd elővette kabátja zsebéből a cigarettát.

– A folyó nyolcszáz mérföldre feküdt onnan – jegyezte meg végül.

– Igen. Senki sem jutott el odáig. Mindannyian éhen haltak.

– Mindenki?

– Mindenki.

– Nem hiszem, hogy Fitzjames kapitánnyal az éhség végzett volna. Vagy Harry Goodsirrel. A legértelmesebb férfi volt, akivel valaha…

– Mindenki meghalt. Sajnálom.

A távolba meredt, majd lassan kifújt egy adag füstöt.

– Úgy tűnik, szörnyű haláltól menekültem meg – mondta.

– Sajná… Mármint szívesen – feleltem bizonytalanul.

– Mennyi ideig tartott az egész?

– Az inuitok beszámolói szerint egy kisebb csapat visszatért a hajókhoz, ahol átvészeltek egy újabb telet, 1850-re azonban senki sem volt már életben.

– Kik azok az inuitok?

– Maguk még eszkimónak hívták volna őket. Ma már az inuit a helyes elnevezés.

Igencsak meglepődtem, amikor láttam, hogy elpirul és összerezzen. Nyilván elszégyellte magát – a viktoriánus korban nemigen foglalkoztak a polkorrektséggel –, de csak annyit mondott:

– Nem küldött mentőcsapatokat az Admiralitás?

– Többet is. Franklin özvegye nem egyet saját maga pénzelt. Sajnos azonban mindegyik rossz irányba indult.

Gore becsukta a szemét, miközben tollszerű füstfelhőt fújt maga elé.

– Korunk legnagyobb felfedezőútja – mondta teljesen kifejezéstelen hangon. Nem volt benne se harag, se szomorúság, se lekicsinylés. Semmi.

– Elnézést kérek a korábbi viselkedésemért – mondta még aznap, valamivel később. – Igencsak váratlanul ért a hír, amelyet ugyanakkor nagyobb önuralommal kellett volna tudomásul vennem. Elvégre mindannyian tudtuk, mire vállalkozunk. Remélem, nem érezte úgy, hogy önre haragszom.

– Dehogy. Mindössze azt sajnálom, hogy ilyen ügyetlenül adtam elő a történteket.

Gore hátrébb lépett, és rám emelte tekintetét. Ha másfajta férfi lett volna, azt mondtam volna, végigmért. Csakhogy ahhoz nem volt elég átható a nézése. Csupán annyi történt, hogy életében először tetőtől talpig végignézett rajtam.

– Miért ön lett a hidam? – kérdezte. – Miért nem egy tisztet jelöltek ki a feladatra? Alig győzték hangsúlyozni a – hogy is szokta mondani? – program titkos jellegét, miközben… lábadoztam.

– Ha úgy vesszük, igenis tisztnek számítok. Csak épp nincs rendfokozatom. Délkelet-Ázsiáért felelős fordító szakértőként dolgoztam a védelmi minisztérium nyelvi részlegén.

– Értem – mondta. – Illetve nem értem. Ez mit jelent?

– A lehető legalaposabban átvilágítottak, és dolgoztam már… máshonnan származó egyénekkel. A minisztérium eredeti elképzelése szerint az elszármazottak terapeutákkal laktak volna együtt, végül azonban több értelmét látták annak, ha inkább kapnak… egy barátot.

Üres tekintettel nézett rám, mire pirulni kezdtem. Még én is úgy éreztem, mintha könyörögnék neki.

– Sokat tudtam már önről – tettem hozzá gyorsan. – Olvastam korábban az expedícióról. Számos könyvet írtak róla. Roald Amundsen azért indult el az Északi- és a Déli-sarkra, mert lenyűgözte Franklin felfedezőútja…

– Magának itt vagyok én – vetette közbe.

– Valóban.

Erre megjelentek a kis mosolygödröcskék. Nem jókedvében, de mégis.

– És ki találta meg az északnyugati átjárót? – érdeklődött. – Elvégre az volt az eredeti tervünk.

– Robert McClure 1850-ben.

– Robbie?!

– Igen. Akkor járt sikerrel, amikor csatlakozott az ön keresésére küldött egyik mentőexpedícióhoz. Azt mondta az inuitoknak, „elveszett testvérét” jött megtalálni. Mivel maga az egyetlen, akit személyesen ismert, mindig azt feltételeztem…

– Ó!

Erre elhallgattam. A hang, amelyet ugyanis kiadott, olyan volt, mintha tűvel böktem volna meg a ruháján keresztül. Mindazok, akik szóba kerültek, számomra csupán történelmi személyiségek voltak, neki azonban eleven ismerősök. Felindultsága valósággal kirántotta a lábam alól a talajt. Annyira elszégyelltem magam, hogy habozás nélkül elfogadtam a felkínált cigarettát, holott – mint már említettem – évekkel korábban leszoktam a dohányzásról.

Minél jobban megismertem, annál inkább rájöttem, hogy Gore a legteljesebb életet élő ember, akit valaha ismertem. A maga idejében előszeretettel vadászott, rajzolt, fuvolázott (nem is akárhogyan), és élvezte mások társaságát. A vadászat szóba sem jöhetett, a másokkal való szocializálást pedig a minisztérium korlátozta. Az első hét végére szemmel láthatóan kezdett megőrülni attól, hogy csak velem beszélgethet.

– Mikor találkozhatok a többi elszármazottal?

– Nemsokára…

– Azt várják, hogy egy egész évig tétlenkedjek? Csak létezik még haditengerészet?

– Azzal számoltunk, hogy több időre lesz szüksége a beilleszkedéshez…

– A víz még mindig nedves, ugyebár? Továbbra is lehetséges hajókat úsztatni a felszínén, nemde?

A különféle streamingszolgáltatók, különösen a Spotify végtelen kínálatával sikerült rávennem, hogy lassítson. Gyorsan elmeséltem neki, hogyan követte a fonográfot – amelyet még életében láthatott volna, ha nem veszett volna oda az 1840-es években – előbb a lemezjátszó, aztán a kazetta, majd a CD és az MP3, mígnem elérkeztünk a zene streamelését lehetővé tevő alkalmazásokhoz.

– Bármilyen zene? Bármelyik előadás, bármelyik felvétel bármikor, amikor csak akarom?

– Nos, nem minden elérhető, de elég nagy a kínálat.

Éppen a kanapén üldögéltünk a minisztérium által biztosított laptoppal a térdemen. Tetszett neki a hordozható számítógép gondolata. Óvatos érdeklődést tanúsított a Google és a Wikipédia iránt, a betűk billentyűzeten való megtalálása azonban kicsit kedvét szegte. Már utalt rá, mennyire nyomasztónak találja, milyen gyorsan gépelek anélkül, hogy odanéznék.

– Megtenné, hogy utasítja a gépet Bach Esz-dúr szonátájának lejátszására?

Rányomtam a Spotify által felkínált első találatra.

Azzal elkezdtük hallgatni a felvételt, már amennyire merev, meglehetősen gyanakvó testtartással élvezni lehet a zenét. Némi idő elteltével a szeme elé emelte a kezét.

– És egyszerűen újra lejátszhatom. Végtelenszer – dünnyögte.

– Bizony. Szeretné újrahallgatni?

– Nem. Nem volna helyénvaló.

– Kíváncsi bármi másra?

– Igen – mondta továbbra is mozdulatlanul. – Utasítsa a gépet valami olyasminek a lejátszására, amit ön szeret!

Nem tartottam volna szerencsésnek megismertetni vele Kate Busht, így aztán megkerestem Franck A-dúr szonátáját.

– Ez mikori?

– Nem tudom, pontosan mikor szerezték. Talán az 1880-as években. Amikor már nem… Mármint a… Szóval későbbi.

– A húgom, Anne imádta volna. Nagyon szerette az érzelgős hegedűjátékot.

Félrenéztem. Miután véget ért a felvétel, így szólt kásás hangon:

– Elmegyek sétálni.

Azzal távozott, és jó néhány óráig vissza sem jött. A levegő erősen lehűlt. Súlyos felhők úsztak az égbolton. Vihar közelgett. Elfogott az aggódás, és egy percnél tovább nem bírtam megmaradni egyik szobában sem. Csak miután becsukta maga mögött az ajtót, tudatosodott bennem, hogy elvileg nem volna szabad szem elől tévesztenem.

Amikor visszatért, olyan volt, mint az időjárás. Az állkapcsát megfeszítette, amiről már tudtam, hogy óriási belső feszültségről árulkodik.

– Olyan zsúfolt ez a város – közölte az előszobában állva, le sem véve a kabátját és a csizmáját. – Még annál is rosszabb, mint amikor legutóbb itt jártam. Mindenhol csak épületek. Nincsen messzeség. Csak házak és emberek, amíg a szem ellát, meg hatalmas fémtornyok huzalokkal összekötve. Végtelen hosszú szürke utak, rajtuk fém járművekkel. Nincs sehol egy kis üres tér. Hogyan kap így levegőt? Egész Anglia ilyen? Netán az egész világ?

– London a főváros, természetes, hogy zsúfolt. Azért akadnak üres részei az országnak.

A kezem hol görcsösen ökölbe szorult, hol elernyedt a hátam mögött.

– Hol? Szeretnék olyan helyre menni, ahol nem érzem magam úgy, mintha egy mikroszkóp két lemeze közé szorítottak volna.

– Ööö… Egyelőre mozgási korlátozások vonatkoznak valamennyi elszármazottra. Erről nyilván szóltak. Nem hagyhatja el az ön számára kijelölt területet.

Rám nézett anélkül, hogy látott volna.

– Most lefürdök – közölte végül.

Amikor még a nyelvi részlegen dolgoztam, egy bizonyos projekt keretében én közvetítettem a kereskedelmi osztály és a Délkelet-ázsiai Nemzetek Szövetségének erdészeti bizottsága között. Igencsak meggyűlt a bajom a belső menekült kifejezés fordításával, amely az adott helyzetben azokra vonatkozott, akik a fakitermelés következtében kényszerültek elhagyni az addigi lakóhelyüket. Ezt azért is nehéz volt elmagyarázni, mert másoknak, akik gyakran ugyanabban a faluban éltek, éppen a fakitermelésnek köszönhetően lett kiszámítható megélhetése és munkája. A másik nehezen fordítható szó a haladás volt.

Addig bűvöltem a belső menekült szókapcsolatot, amíg nem sikerült függetleníteni a jelentését a saját értelmezésemtől. Az én fejemben ugyanis másfajta elképzelés élt: olyasvalaki, akinek a belső világa nincs összhangban a környezetével; aki belsőleg, önmagán belül nem találja a helyét. Édesanyámra gondoltam, aki állandóan ott cipelte az elveszített hazáját a lelke mélyén, mint egy kosár zöldséget.

Gore is ilyen értelemben volt belső menekült. Láttam rajta, hogy gyakran úgy szemléli a külvilágot, mintha távcsövön keresztül nézné. Mintha egy hajó fedélzetén állna valamikor az 1800-as évek elején. Minden bizonnyal a saját korában is így viselkedett, valahányszor hangot adott megrökönyödésének, miszerint a nők újfent szélesre szabott ujjú ruhákat hordanak, vagy amiért valamelyik európai ország hadat üzent egy másiknak, amíg ő hónapokat vagy akár éveket töltött a tengeren. Úgy mesélt nekem, mintha saját magát akarta volna borostyánba kövülve megtalálni. Pontosan úgy, mint az édesanyám, bár ezt nem mondtam neki.

Amikor megemlítettem neki az erdészeti bizottsággal kapcsolatos munkámat, érdeklődéssel hallgatott.

– Ezek szerint fontos munkát végzett – jegyezte meg.

– Kár hízelegni. Egyszerű fordító voltam.

– Mindenki mások véleményén keresztül ismeri meg igazán, mennyit is ér. Vegyük például az ádeni expedíciót. A felettesem ragaszkodott az előléptetésemhez, szerinte ugyanis jelentős szerepet játszottam a sikerben.

Alig észrevehetően elmosolyodtam. A felkészítésünk során szóba kerültek olyan várható helyzetek, amikor kiderül, hogy a ránk bízott elszármazottak értékrendje nem feltétlenül egyezik az újkori Anglia multikulturális szemléletével. Gore számára Áden elfoglalása vagy a második ópiumháború jelentős eseménynek számított. Kerüljék az olyan megnyilvánulásokat, amelyekből kiderülhet a nemtetszésük vagy az ellenérzésük! Kerüljék a személyes értékrendről szóló beszélgetéseket! 1839 januárjában Nagy-Britannia úgy döntött, megszerzi magának az akkoriban a Lahidzs Szultanátushoz tartozó Áden kikötőjét, ami előnyös lett volna a távolkeleti kereskedelem szempontjából. Amennyire meg tudtam ítélni, a brit birodalom úgy tekintett más országokra, mint amelyek vagy hasznosak, vagy jelentéktelenek számára, de ritkán független államként. A birodalom vezetői szemében az egész világ olyan volt, mint édesapámnak egy postás által elejtett gumi: Ez még jól jöhet, csak itt hevert, most már az enyém.

– Valóban jelentős szerepet játszott Áden elfoglalásában? – kérdeztem, mint egy gyáva alak.

– A szerénység erény, és figyelmeztetem, hogy felettébb erényes ember vagyok.

– Én pedig figyelmeztetem, hogy manapság nem tekintik elismerésre méltónak rommá lőni egy arab állam kikötőjét csak azért, mert valaki szemet vetett rá.

– Egy másik állam kereskedelmébe való beavatkozás azzal a szándékkal, hogy ezáltal előnyhöz juttassuk a saját országunkat, diplomáciai megoldásnak számít.

– Nos… – kezdtem, és már éppen tiltakozni készültem, hogy valójában környezeti közbeavatkozás történt, ami azzal járt volna, hogy kénytelen vagyok elmagyarázni, mit is értek ezalatt, amikor feltűnt, hogy szinte rajongva néz engem. Erre elhallgattam.

Muszáj elárulnom, hogy az arcszínem egészen jól utánozza a fehér bőrt. Nem tudtam, hogyan hozzam Gore értésére, hogy valójában apránként rászedtem. Nem voltam benne biztos, hogy készen állok rá. Feltételezett rólam valamit, mint általában az emberek, ami mozgásteret hagyott számomra. Később, amikor rájött az igazságra – mint általában az emberek –, elbizonytalanította a saját tévedése. A másik jóhiszeműsége egy adott pillanatban nagyon hasznos tud lenni a kapcsolat szempontjából, feltéve, ha az ember nem lágyul el. Vannak idevágó kifejezések, ha kellően melodramatikus lennék: ellenséges vonalak mögött például, vagy kettős ügynök. A húgom bizonyára használná is ezeket, vagy csalónak minősítene.

Egyébként is olvastam a férfitól fennmaradt mindkét levelet. Az egyikben az édesapjának ír arról, hogy elégedett volt az ádeni küldetés kimenetelével. Százötven arab halt meg, miközben egyetlen brit sem vesztette el az életét. Igazi vérfürdő volt.

– Érdekes lehet a munkája – mondta Gore. – Hogyan kapta meg?

A férfi nem volt hajlandó tévét nézni. Ízléstelen találmánynak tartotta.

– Képesek diorámákat küldeni az éterben, amit aztán arra használnak, hogy az emberi természet legsilányabb oldalát mutassák be – közölte.

– Senki sem kényszeríti arra, hogy az EastEnders szappanoperát nézze.

– Ha netán egy kisgyermek vagy erényes hajadon szembesülne azzal, amit a készülék sugároz, rémséges bűnözői magatartást látna.

– Senki sem kényszeríti arra, hogy a Kisvárosi gyilkosságokat nézze.

– Vagy az isteni elrendelést kicsúfoló, torz szörnyetegeket.

– Micsoda?

– Szezám utca.

Ezután a zsebébe túrt, hogy előkeresse a cigarettáját, miközben nyelvével kitolta az arcát, így próbálva magában tartani a nevetést.

Végül, amikor már nem maradt más választása, elkezdte böngészni a könyvespolcot. Arthur Conan Doyle-lal kezdeti sikert arattam. Azután a Kapitány és katona-sorozattal próbálkoztam, annak is a legelső kötetével, Gore azonban túlságosan felkavarónak találta. A Szép remények tetszett neki, az Örökösöknek viszont csak az ötödéig jutott. Javasoltam neki a Brontë nővéreket, de ennyi erővel akár egy galambot is a kezébe adhattam volna, hogy azt nézegesse. Henry Jameshez nem volt türelme, Jack Londont azonban megkedvelte. Kíváncsiságból felvetettem neki Hemingwayt, akit aztán „döbbenetesnek” minősített, és a kádban olvasott.

Egy nap hirtelen felindulásból odaadtam neki Geoffrey Household Magányos vadász című regényét. Mintha csak a tűzzel játszottam volna – még a világháborúkat sem magyaráztam el neki, nemhogy azt, miért akarna egy névtelen angol mesterlövész és sportember megölni egy európai diktátort az 1930-as években. Csakhogy annyit panaszkodott arra, hogy nem tud vadászni, gondoltam, az alaphelyzet elnyeri a tetszését.

Néhány nappal később levelet kaptam, amelyben hivatalosan is engedélyt kaptam a program következő szakaszának megkezdéséhez.

– Gore parancsnok!

– Hm?

– Van egy jó hírem. A minisztérium szeretné, ha jövő héten bemennénk. – Fel sem nézett a könyvből. – Ó, látom, nem sokáig jutott még.

– Dehogy. Befejeztem, majd újrakezdtem.