Jennifer Faye

A szívbajt hozod rám!

Kate Hewitt

Az elvarázsolt kastély

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jennifer F. Stroka, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A ROMANA 823. eredeti címe: Bound by a Ring and the Secret (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Kate Hewitt, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Romana 824. eredeti címe: The Undoing of de Luca (Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 823-824. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-078-8

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Jennifer Faye

A szívbajt hozod rám!

1. FEJEZET

Végre itthon!

De Gianna Cappellini még mindig nem tudott mosolyogni. Ma nem érezte azt az eufóriát, amit általában, amikor visszatért a kis olasz faluba, Gemmába. Az otthona tulajdonképpen a menedéke volt, de ma másképp érezte.

Ahogy a taxi egyre közelebb vitte a célállomáshoz, kinézett az ablakon. Ezen a meleg júniusi napon egy felhő sem borította az eget. Amikor végre megpillantotta a Comói-tavat, megkönnyebbülten felsóhajtott.

Tekintete rövid időre a gyűrűsujjára esett. Egy újabb kapcsolat, amely katasztrófával végződött… De hogyan is alakulhatott volna másképp? Annyira vágyott rá, hogy szeressék, hogy más nővé változott közben.

Akkor kezdődött, amikor ő és Naldo közelebb kerültek egymáshoz. A férfi flörtölt vele, és őt elbűvölték a szép, bár nem különösebben eredeti bókok. Miután elkezdték tervezgetni a jövőt – Naldo továbbra is egy sikeres tévéműsor házigazdája lesz, míg Gianna operatőrként a háttérben marad, és követi őt a világ minden tájára –, a dolgok hamar komolyra fordultak közöttük.

Hirtelen jött a szakítás, minden figyelmeztetés nélkül. Csak így egyszerűen:

– Nem tudom tovább csinálni. Vége.

A szemétláda!

Miután azonban Gianna levette a rózsaszín szemüveget, tisztábban kezdett látni. Annyira el foglalva azzal, hogy a férfi kedvében járjon, örömet szerezzen neki, hogy alig gondolt magára.

Hogy jutott idáig? Mi lett mindazzal, ami fontos volt neki?

De most már mindezt maga mögött hagyta – legalábbis a nagy részét. Ma éjjel a saját ágyában alszik, és holnap, miután felkel, elgondolkodik azon, hogy mi legyen a következő lépés.

Ez azt is jelenti, hogy mindent el kell magyaráznia az unokatestvérének. Ő volt az egyetlen ember, akinek Gianna mesélt a viharos kapcsolatáról és a közelgő eljegyzéséről. És még neki is csak a legszükségesebbeket mondta el.

Mit mondjon most, hogy Naldo szakított vele? Azt, hogy nem ő volt az igazi?

Megkérte a taxisofőrt, tegye ki a faluban, hogy mielőtt a villába megy, bevásárolhasson a kis szupermarketben. Több mint egy hónapja nem volt otthon. Ez idő alatt egy helyi ingatlanügynökön keresztül kiadta a házat. Operatőrként dolgozott egy természetfilmes csatornánál, és jól jött a bérleti díjból befolyó pénz. Most is segít majd neki áthidalni azt az időszakot, amíg az ügynöke talál neki új munkát.

Megtöltötte a kosarát néhány élelmiszerrel, fizetett, majd a kijárathoz ment. Egy hirdetmény volt odaragasztva. A Fiorire Botanikus Kert rangos fotópályázatot hirdetett. Gianna mindig is szeretett volna részt venni rajta, de sosem volt rá ideje. Még maradt néhány nap, hogy beküldje a fotóit. Gondolatban feljegyezte a határidőt.

Egyik kezében a bevásárlószatyorral, a másikban a táskájával hazafelé indult. Csak most döbbent rá, hogy nem kérte meg a taxisofőrt, várja meg, így az út hátralévő részét gyalog kell majd megtennie. Nem mintha különösebben messze lett volna, talán tizenöt perc. De az út egy része dombnak felfelé vezetett.

Egy zsákutca végében állt az otthona, egy impozáns, világos rózsaszínű villa, fehér redőnyökkel és terrakotta tetőcserepekkel. Gianna a nagymamájától örökölte. Az időtlen szépségű ház egy dombon állt, és lélegzetelállító kilátást nyújtott a Comói-tóra.

Ami a villából hiányzott a modernitásban, azt a rusztikus bája pótolta. Hét hálószobával és öt fürdőszobával túl nagy volt egy embernek, de Gianna soha nem tudott volna megválni tőle. Akárcsak a nagymamája, ő is szerette ezt a régi épületet.

Hirtelen egy közepes méretű, rövid, világosbarna szőrű kutya bukkant elő a bokrok közül. Odarohant hozzá, és elállta az útját.

Gianna mozdulatlanul állt. Mit tegyen?

Feszülten szorította a csomagját. A kutyára nézett, az pedig rá. Aztán a lánynak eszébe jutott, amit a vadonban forgatva tanult, és lassan elfordította róla a tekintetét. Nem akarta, hogy az állat fenyegetve érezze magát attól, hogy a szemébe nézett.

Még soha nem látta itt ezt a kutyát. Fogalma sem volt róla, hogy ártalmatlan-e, de nem állhat itt örökké.

– Nos, kölyök? – Igyekezett mosolyogni.

A kutya a farkát csóválta. Ez jó jel volt. Gianna nem tudta hogyan viselkedjen, de a tenyere nedves lett. A kutya minél közelebb került hozzá, annál hevesebben csóválta a farkát. Aztán megállt előtte, leült, és ránézett. A lány észrevette, milyen barátságos, nagy barna szeme van. Kinyújtotta a kezét, hogy az állat megszaglászhassa, majd megsimogatta a fejét.

Úgy tűnik, gyorsan összebarátkoztak. A lány megkönnyebbülten sóhajtott fel. Az eb ragyogó szeméből és játékos viselkedéséből arra következtetett, hogy még nem lehet nagyon idős.

– Hé, mit keresel itt? És miért nincs rajtad nyakörv?

Letérdelt, és tovább simogatta a kutyust. Ahol a nyakörvnek kellett volna lennie, csak a helyét lehetett látni.

Nyilvánvaló volt, hogy a kutyának van otthona, ahol gondoskodtak róla. A bundája tiszta és ápolt volt. Tehát valahol valakinek hiányzik a négylábú barátja, és ez a valaki valószínűleg már teljesen magánkívül van az aggodalomtól.

Óvatosan kivette a zsebéből a mobiltelefont. Nem akart hirtelen mozdulatokat tenni, és megijeszteni a kutyát.

Az akkumulátor majdnem lemerült. Talán csak néhány fényképet tud készíteni.

– Maradj szépen mozdulatlanul.

Az ötödik próbálkozás után végre lett egy használható fotója, amit fel tud tenni az internetre.

Gianna a kutyára nézett, ami most már engedelmesen leült.

– Ne aggódj. Amíg a gazdád nem jön érted, egyelőre velem jössz.

Felvette a táskáját, anélkül hogy levette volna a szemét a kutyáról.

– Gyerünk! Elintézek néhány telefont, és nemsokára ott leszel, ahová tartozol.

Elindult, és buzgón remélte, hogy a kutya követi őt, mert nem tetszett neki a gondolat, hogy magára hagyja. Valahogy felelősnek érezte magát érte, és nem akarta, hogy bármi rossz történjen vele.

Amikor körülnézett, látta, hogy a kutya még mindig ugyanott ül. Gianna próbálta bemesélni magának, hogy ez nem az ő problémája, csak tovább kellene sétálnia. Talán az állat tudja az utat hazafelé.

De ott az a hiányzó nyakörv. Valaki otthagyta az út szélén?

A szíve összeszorult a gondolatra.

– Éhes vagy? – A kutya lehajtotta a fejét. – Gyere velem, adok neked valami finomat.

A kutya felállt, és odament hozzá. Giannának mosolyognia kellett. Egymás mellett sétáltak az utcán.

Amikor végre megjelent előtte a háza, megkönnyebbülten felsóhajtott. Azt hitte, hogy már soha nem fog megérkezni. Kinyitotta a kaput, és kilépett a kertbe. Itt majd nyalogathatja a sebeit, és átgondolhatja, mi legyen a következő lépés. Mert amellett, hogy a vőlegénye szakított vele, a munkáját is fel kellett adnia. Szóval sok mindent kell majd intéznie.

Kinyitotta az ajtót, és a kutya beszaladt a házba. A lány odabent körbenézett a tágas nappaliban és a nagy, jól felszerelt konyhában, hogy megbizonyosodjon róla, minden a helyén van. Nem igazán szerette kiadni a házat, de szüksége volt a pénzre. Szerette az otthonát, amelyhez a legkedvesebb gyerekkori emlékei kötődtek.

A kutya úgy telepedett le mellé, mintha évek óta együtt lennének. Mivel érdemelte ki vajon ezt a bizalmat?

Gianna odament a bevásárlószatyorhoz, és kivette belőle a friss kenyeret, kolbászt és sajtot. Bár nem tudta, hogy a kutyáknak mit szabad enniük, egy szendvics vészhelyzetben nem árthat. Így hát nekilátott, hogy készítsen egyet az új barátjának, egyet pedig magának. A gyomra korgott, hiszen egész nap nem evett semmit.

Kísértésbe esett, hogy beleharapjon a szendvicsébe, de aztán belenézett kis társa éhes szemébe. Letört egy szeletet a kenyérből, és odanyújtotta neki.

A kutya óvatosan kapta ki az ujjai közül. Gianna azt hitte, hogy nem ízlik neki, de aztán a kutya türelmetlenül bökdöste a hűvös, nedves orrával.

– Oké, oké. Értem. – Fogta a tányért, amelyen a szendvicsek voltak. – Ha az enyémet is megeszed, vissza kell mennem a boltba…

– Maga meg mit keres itt?

Halálra rémült az idegen hang hallatán. A tányér kiesett a kezéből, és ezer apró darabra tört a padlón.

A szíve a torkában dobogott. Valaki állt mögötte.

Gianna soha nem hallott még betörőkről ezen a környéken. Gemmában mindenki ismert mindenkit, de ennek a férfinak a hangját nem ismerte fel. Ki lehet az illető? És mit keres a házában?

Szüksége volt valamire, amivel megvédheti magát. Így hát elvett a tűzhelyről egy nehéz vasserpenyőt, amivel képes lehet kárt tenni a betolakodóban.

Felemelte a feje fölé, és megfordult:

– Jobb, ha most elmegy!

A férfi szeme kitágult. A serpenyőre nézett, de egy centit sem mozdult. A tekintetük találkozott.

– Nem megyek sehová.

– Akkor hívom a rendőrséget.

– De ugye tudja, hogy le kell tennie a serpenyőt, ha fel akar hívni valakit?

A férfi szeme szórakozottan csillogott.

A lány rosszallóan nézett rá. Ez egyáltalán nem vicces! A pasasnak félnie kellene tőle, nem?

– Menjen el! Most. – Gianna olyan fenyegetően beszélt, amilyen fenyegetően csak tudott, és a fejével az ajtó felé intett, mert a serpenyő túl nehéz volt ahhoz, hogy egy kézzel tartsa.

Az idegen keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt, megmutatva lenyűgöző bicepszét. Még mindig nem mozdult a helyéről.

Olyan magas volt, hogy a lánynak hátra kellett hajtania a fejét, hogy a szemébe nézhessen.

Barna haja kissé hosszú és enyhén hullámos volt. Kék pólója szorosan tapadt széles, jól kidolgozott, izmos felsőtestére. Gianna nyelt egyet. Ez a férfi betört a házába, akár szexi, akár nem!

A pasas telefonja megszólalt. Kihúzta a nadrágzsebéből, megnézte a kijelzőt, majd ismét eltette.

Amikor a tekintetük újra találkozott, a lány látta, hogy a férfi szemében vidám szikra csillan.

Mindazonáltal nem tagadhatta, hogy az idegen igen vonzó volt. Nem mintha érdekelte volna… Egyrészt betolakodó, másrészt Gianna a falra mászott tőle, amiért nem vette komolyan. Harmadrészt pedig végzett a férfiakkal, akár jóképűek, akár nem.

Megpróbálta az egyik kezével tartani a serpenyőt, de túl nehéz volt. Talán több időt kellett volna edzőteremben töltenie, ahelyett hogy egy olyan férfi kedvében jár, aki nem törődik vele.

– Van egy kutyám is! – mondta fenyegetően, és a kóbor állatra pillantott, amit a konyhasziget eltakart a férfi szeme elől.

Az idegen elmosolyodott.

– A kutyámról beszél?

A kutyája?

A férfi tett egy lépést előre.

– Tito, gyere ide! – A kutya azonnal felé rohant. A férfi térdre ereszkedett, hogy megsimogassa. – Miért engedsz be egy idegent a házunkba?

– A házukba?

A férfi tovább beszélt a kutyához, mintha meg sem hallotta volna.

– Azért vagy itt, hogy vigyázz rám, ehelyett elszaladsz. Már mindenhol kerestelek.

A kutya halkan nyüszített, majd lefeküdt a férfi lábához. A fejét a földre hajtotta, és elülső mancsaival eltakarta a pofáját.

Gianna sikíthatott volna segítségért, de nem tudta levenni a szemét az idegenről, aki most felegyenesedett, és ránézett.

– Ha leteszi a serpenyőt, talán beszélhetnénk arról, hogy mit keres a házban.

A lány lassan leeresztette a karját – nem azért, mert bízott a férfiban, hanem mert az ereje fogytán volt. A pasas jóképű vonásait vizsgálgatta, hátha talál valami jelet arra, hogy viccel, de a férfi halálosan komolyan nézett rá.

Hogy gondolhatja, hogy igényt tarthat a villájára? Az épület generációk óta a családja tulajdonában van!

Gianna mégis a munkalapra tette az edényt.

– Oké. Várom a magyarázatát.

A férfi szeme csillogott, mintha rendkívül viccesnek találná a helyzetet.

– A nevem Dario Marchello.

Miért hangzik olyan ismerősen a neve?

Gianna hallotta már korábban, de nem tudta hová tenni.

– Nos, Marchello úr, még mindig nem mondta el, mit keres itt.

– Hívjon Dariónak. Kibéreltem a házat múlt hónapra és erre a hónapra.

A lány szája tátva maradt. Innen tudja a nevét: ő a bérlője!

– És maga ki, ha megkérdezhetem?

– Gianna Cappellini. Az én tulajdonom a ház.

Dario körülnézett, mintha keresne valakit.

– És egyedül él ebben a nagy villában?

– Igen – válaszolta büszkén a lány. De amint kimondta, eszébe jutott, hogy egy idegennel beszél, ezért sietve hozzátette:

– De a családom a szomszédban lakik. – Ez volt az igazság. – Az unokatestvérem bármelyik percben itt lehet. – Ez talán kicsit túlzás volt, de ahogy az unokatestvérét ismerte, előbb-utóbb tényleg felbukkan. – És ekkora házat bérelt csak magának?

A férfi bólintott.

– És Titónak.

Giannának elege lett a szóváltásból, elvégre még sok dolga volt. A padlón heverő törött tányérra nézett.

– Jobb, ha feltakarítok, mielőtt még valaki megsérül.

– Segítek.

– Miért?

– Mert annyira megijesztettem, hogy leejtette a tányért. Nagyon sajnálom.

Együtt nekiláttak, hogy felsöpörjenek, és közben a kutyát távol tartsák a veszélyzónától.

Dario telefonja ismét megszólalt.

– Gyerünk, vegye csak fel.

– Ez várhat.

Úgy hangzott, mintha mindenáron el akarná kerülni a beszélgetést.

Aminta konyha tiszta és rendes lett, Gianna feléje fordult.

– Köszönöm a segítséget, de még mindig nem értem, maga miért van itt.

A férfi felhúzta sötét szemöldökét.

– Maga az, akinek nem kellene itt lennie.

– Téved. A bérleti szerződés csak egy hónapig volt érvényes.

– Beszéltem az ingatlanügynökkel, és megkérdeztem, maradhatok-e még egy hónapig. Azt mondták, nem probléma.

Gianna felnyögött. Emlékezett rá, hogy az iroda többször is próbálta hívni, de akkoriban Franciaország távoli, elhagyatott részén tartózkodott, ahol nem mindig volt térerő. Hallotta, hogy a villáról kérdezték, de alig értett valamit. Megbízott az ingatlanügynökben, ezért azt mondta, hogy döntsön nyugodtan bármiben.

Úgy látszik, elhamarkodottan cselekedett.

– De igen, az.

– Szerződésem is van. És már ki is fizettem a kéthavi bérletet.

– Nagyon sajnálom ezt a zűrzavart. A második hónap díját visszaadom.

– Nem a pénzről van szó – ráncolta a homlokát a férfi.

– Akkor mi lesz?

Egy izom megrándult az arcán, és csípőre tette a kezét.

– Mindent jóhiszeműen csináltam, amikor kibéreltem. Kifizettem a bérleti díjat, és aláírtam minden papírt. Nem értem, miért kellene elmennem.

– Biztos van egy másik ház, amit ki tud bérelni.

Dario megrázta a fejét.

– Nekem pontosan erre van szükségem. Különben is, minden tele van. Emellett, hogy őszinte legyek, nincs időm új szállást keresni, főleg, hogy a hónap végéig az enyém a ház.

Gondolatban Gianna végigfutott a lehetőségeken. Ha pénzzel nem lehet megoldani, akkor meg kell adnia neki, amit akar.

– Rendben. Ha találok egy hasonló házat a közelben, elköltözik innen?

A férfi telefonja ismét csörgött. Amikor ránézett a kijelzőre, elkomorult.

– Fel kell vennem. Kérem, bocsásson meg.

A lány megértően bólintott, bár szeretett volna gyorsan túlesni az egészen. Kizárt dolog, hogy itt maradjon – vele. Még akkor sem, ha bőven akad itt hely.

Dario kilépett a teraszra. Az ajtót résnyire nyitva hagyta, és bár Gianna igyekezett nem hallgatózni, a férfi olyan hangosan beszélt, hogy még a konyhában is hallani lehetett.

– Igen, megkaptam a jegyzeteidet. – Egy pillanatig csend volt. – Nem, még nem tudom, mikor. Időre van szükségem.

Ismét csend.

– Két hét, az lehetetlen! Mit szólnál a hathoz?

A lányt érdekelte, miről szól ez a tárgyalás. Leült egy bárszékre, és figyelte, ahogy Dario fel-alá járkál a teraszon, a kutyájával a nyomában.

– Rendben. A hónap végén megkapod.

Gianna a munkapult felé fordult, mintha meg akarná enni a szendvicsét, de a gyomrában lévő görcs ezt lehetetlenné tette.

Nagyon szerette volna megkérdezni, miről volt szó, de nem tette, mert nem volt semmi köze hozzá.

– Hol is tartottunk? – nézett rá a férfi.

– Majd keresek magának máshol szállást.

– Rendben. – Dario tétovázott. – Működhet a dolog, de előbb nekem is meg kellene néznem. De ne reménykedjen, minden tele van. Már én magam is kerestem szállást, mielőtt megtudtam volna, hogy még egy hónapig itt maradhatok. Addig átviszem a holmimat a hálószobából a vendégházba, és megkeresem a lyukat a kerítésen, amelyen keresztül Tito elszökött.

– Ó… Rendben.

Legalább a vendégház teljesen különül áll a villától.

A férfi szó nélkül elindult a hálószoba felé – az ő hálószobája felé!

Hirtelen látta a lelki szemei előtt, ahogy Dario a paplan alá bújik, és csak bokszeralsót visel.

A hűvös szellő reményében kilépett a szabadba. Egyszerűen muszáj keresnie egy másik házat, mert kizárt, hogy egy hónapot itt töltsenek együtt. Soha!

Az iménti fejlemény rendkívül kellemetlen volt.

Dario Marchello nem kívánta senkivel sem megosztani az idilli rejtekhelyét. Ha azonban elkerülhetetlen lenne, Gianna nagyon kedves lakótárs lehetne. Amint a gondolat megfordult a fejében, gyorsan félresöpörte. Elvégre a jövője a tét. Nem engedheti meg magának, hogy eltereljék a figyelmét!

Ráadásul a nők azonnal azt feltételezik, hogy ha egy kapcsolat tovább tart, az valami végleges dolog.

Dario mélyen meg volt győződve arról, hogy a hosszú távú kapcsolatok nem működhetnek. A szülei elváltak, amikor még kamasz volt, és a két fiukat is elhagyták.

Állkapcsa megfeszült annak emlékére, hogy őt és a bátyját az apai nagyszülőknél hagyták, mintha feleslegessé vált háziállatok lennének. Dario kerülte, hogy a múltra gondoljon, mert kevés jó emléket őrzött, és inkább a jövőre összpontosított.

Nem tartott sokáig, amíg a holmiját a hálószobából a vendégházba vitte. Ezután elindult megkeresni a kerítésen lévő lyukat, amelyen keresztül a kutyája megszökött. Hamarosan megtalálta, ahogyan Tito nyakörvét is, és utána befoltozta a lyukat.

Gondolatai visszatértek Giannához és ahhoz, hogy egyedül él egy ilyen hatalmas házban. Mi lehet az ő története?

A benne élő író különböző forgatókönyveket képzelt el. Hol árva örökösnő volt, hol fiatal özvegyasszony. Amikor rájött, hogy többet gondol rá, mint az ügynöke jegyzeteire, megpróbálta kiszorítani Giannát a tudatából.

Órákkal később a teraszon ült, és épp az ügynöke megjegyzéseit bámulta a laptopján. Újra és újra elolvasta őket, mintha ihletet meríthetne belőlük a regénye következő oldalaihoz. Eddig nem sikerült.

Amikor meghallotta, hogy Gianna a konyhában dolgozik, a Rolexére nézett: vacsoraidő volt. De előtte még néhány mondatot le akart írni, különben elvesztegette volna az egész napot, és ezt nem engedheti meg magának.

A képernyőre nézett, és ide-oda csúszkált a széken, képtelen volt kényelmes pozíciót találni. Aztán úgy döntött, hogy megnézi, szükség van-e rá a családja cégénél, és megnyitotta az e-mailjeit. Nem voltak új üzenetek.

Mire számított? Elvégre szabadságon volt, az elsőn, mióta néhány éve csatlakozott a nagyapjához és az idősebb testvéréhez a Marchello Kitchen nevű cégnél.

Bezárta az e-mail-fiókját, visszatért a kéziratához, és végül sóhajtva lecsukta a laptopját. Aztán felállt, a házhoz sétált, és könnyedén bekopogott a nyitott teraszajtón. Tito ott állt mellette.

Gianna láthatóan összerezzent, és elfordult a hűtőszekrénytől, ahol eddig keresett valamit, hogy szembenézzen vele.

– Megijesztett.

Dario megköszörülte a torkát.

– Úgy tűnik, ez kezd szokássá válni.

Tito odaszaladt. Úgy tűnt, hogy a lány már elnyerte a szívét.

– Szerencsére most nem volt semmi a kezemben. Szüksége van valamire?

Amire szüksége volt, az több idő és a megfelelő szavak, hogy újraírja a regényét. Előbb vagy utóbb a bátyja követelni fogja, hogy visszatérjen az irodába, és Dario nem is tudta hibáztatni érte. Egyiküket sem arra nevelték, hogy csak üljenek, és ne csináljanak semmit.

Megrázta a fejét.

– Nincs, köszönöm.

– Akkor mit keres itt?

– Ó, igen, persze… – Általában nem kellett sokáig keresgélnie a szavakat, elvégre ez volt a szakmája. Legalábbis ezt gondolta, amíg el nem olvasta az ügynöke megjegyzéseit. Nyelt egyet. – Csak azt akartam kérdezni, hogy meghívhatom-e vacsorázni. – Amikor a lány először meglepetten felvonta a szemöldökét, majd gyanakodva nézett rá, sietve hozzátette: – Csak köszönetképpen, amiért megengedte, hogy itt maradjak.

– Nem mondtam ilyet.

– Ó! Ez azt jelenti, hogy talált nekem valami mást? – Csalódottság tört fel benne, hiszen már megszokta ezt a házat. Olyan nyugalmat érzett itt, mint sehol máshol.

– Igazából én is akartam beszélni magával erről. Körbetelefonáltam. Minden foglalt.

A férfi ellenállt a kísértésnek, hogy rávágja: „én megmondtam”. És mielőtt a lány azt mondhatta volna, hogy ki kell költöznie, sietett megnyugtatni:

– Nem bánom, ha a vendégházban lakhatok.

– Ó, nem is tudom…

– Az ingatlanügynökség érdeklődött utánam, mielőtt bérbe adták volna nekem a házat. Előre kifizettem mindkét hónapot. És olyan csendes vagyok, hogy észre sem veszi a létezésemet.

A lány hallgatott, mintha a férfi szavain gondolkodna.

– Pontosan mit keres itt?

– Könyvet írok.

Dario várta a gúnyos reakciót, de úgy tűnt, hogy a lány természetesnek veszi a választ – amit a családja soha nem tenne. A nagyapja elborzadna, ha megtudná, hogy ő inkább könyveket ír, mint hogy a családi vállalkozásban dolgozzon. A bátyja pedig biztos csalódott lenne.

És a nagyanyja? Nos, nem volt biztos benne, ő hogyan reagálna.

– Milyen érdekes!

– Itt megtalálom azt a nyugalmat és csendet, amire szükségem van a regényem befejezéséhez.

Úgy tűnt, hogy a nő gondolkodik.

– És a vendégház elég lenne?

A kis ház nem volt olyan kényelmes, mint a villa, de teljesen megfelelt a célnak. És a legjobb az, hogy a családja nem találhat rá. Ha vissza kellene mennie a veronai lakásába, a bátyja folyton átjönne, hogy megnézze, mit csinál a szabadidejében. A nagyapja, akinek még mindig volt beleszólása a cégbe, szintén találna okot arra, hogy behívja az irodába, a nagyanyja pedig minden vasárnap várná vacsorára. Itt a tónál viszont senki sem követel tőle semmit.

Gianna összeszorította rózsás ajkát.

– Kipróbálhatnánk egy ideig, hogy működik Például a hétvégéig.

– De az már csak két nap!

– Pontosan. – A lány úgy mosolygott, mintha megtalálta volna a tökéletes megoldást.

– És mi lesz a vacsorával?

– Nem. – Gianna megrázta a fejét. – De azért köszönöm.

Ez volt a leggyorsabb visszautasítás, amit Dario valaha is kapott. Az egója súlyos csapást szenvedett. Nem hagyhatja ennyiben! Tudni akarta, miért utasította vissza a lány. Talán azért, mert most már lakótársak? Vagy esetleg barátja van?

Elvégre rendkívül csinos. A szépsége nem igényelt sminket, mert teljesen természetes volt a kék szemétől kezdve a hosszú, sötét szempilláin át a pimasz, fitos orráig és az édes pofijáig.

A férfi kíváncsisága egyre nőtt.

– Megkérdezhetem, miért?

– Én… nem akarok bemenni a faluba.

Dariót megkönnyebbülés töltötte el.

– Attól fél, hogy a barátja meglát minket együtt?

– Nem. Szakított velem. – A lány most zaklatottnak tűnt. – Az az álnok szemétláda! Nem is tudom, hogy bízhattam meg benne. Tudhattam volna, hogy még nincs túl az exén, mert a neve állandóan felmerült. Persze azt állította, hogy ez már a múlté, de valahogy éreztem, hogy hazudik. De hallgattam a megérzéseimre? Persze hogy nem. Figyelmen kívül hagytam a gyanúmat, és meggyőztem magam arról, hogy paranoiás vagyok. – Felkapott egy serpenyőt, és csattanósan a tűzhelyre tette. – Egyszerűen nincs érzékem a férfiakhoz. Tudja, nem ő az első férfi, akihez majdnem hozzámentem. Az első alkalom közvetlenül azután volt, hogy befejeztem az iskolát. Évekig együtt voltunk. Már megvolt a gyűrű és a ruha is, de ő az esküvő előtt meghátrált. Ha beleszeretek valakibe, mérget vehetek rá, hogy rosszul fog elsülni.

Dario mozdulatlanul állt, és próbálta leplezni a döbbenetét. Miféle férfi dobna el csak úgy egy olyan nőt, mint Gianna? És ezt nem csak a gyönyörű arca vagy a gömbölyded idomai miatt gondolta. Nem ismerte jól, de látta, ahogy az ő kutyájával bánt.

– Sajnálom… – Nem tudta, mi mást mondhatna.

A lány odafordult hozzá, és úgy nézett rá, mintha teljesen elfeledkezett volna a jelenlétéről.

– Az exemnek kellene sajnálnia, nem magának. Különben is, nem csak a kapcsolatom ugrott, hanem a munkám is. Ráadásul szembe kell néznem az unokatestvéremmel, és meg kell mondanom neki, hogy mégsem megyek férjhez. Már megint!

– El volt jegyezve?

– Nos, nem hivatalosan. Annyira akartam, hogy ő legyen az igazi! És ezt elmondtam az unokatestvéremnek is. El kellett mondanom valakinek, különben szétrobbantam volna.

Dario megpróbálta értelmezni, amit az imént hallott.

– Szóval nem akar lemenni a faluba, mert nem akar találkozni az unokatestvérével, aki azt hiszi, hogy boldog menyasszony. És még nem áll készen arra, hogy megmondja neki, annak vége.

– Így van.

– Nem fog magától rájönni?

Gianna megvonta a vállát.

– De, egy idő után biztos. Az enyém volt a legrövidebb jegyesség a világon.

– Lefogadom, hogy voltak rövidebbek is. – Amikor a lány szeme kissé összeszűkült, Dario tudta, hogy nem javított a helyzeten. – Oké. Akkor együnk itthon. – A férfi tekintete a tűzhelyre vándorolt, amelyen most négy serpenyő állt. – Úgy tűnik, már van is ötlete.

A lány követte a tekintetét, és elpirult.

– Nem szoktam főzni. Soha.

– Ó!

Dariónak volt egy olyan érzése, hogy a következő négy hét nem lesz unalmas. De ha be akarja fejezni a regényét, távol kell tartania magát tőle, mert a lány elterelné a figyelmét.

– Mi lenne, ha én főznék? Köszönetként, hogy itt maradhatok. Bolognai spagettire gondoltam. Szereti?

– Szeretek mindent, ami nem égett. – Hozzálátott a serpenyők elrakásához. – Elnézést a kifakadásomért. Ez nem volt fair. De az elmúlt két hétben mindent magamban tartottam, amíg be nem fejeztük a forgatást. Egyszerűen nem tudtam rávenni magam, hogy szembenézzek az unokatestvéremmel. Nem bírtam volna elviselni a szánakozó tekintetét.

– Szóval kiöntötte a szívét egy idegennek… Semmi gond. Nem mondom el senkinek, amíg megtartja magadnak, hogy azért vagyok itt, hogy könyvet írjak.

– Megegyeztünk.

– Kézfogással?

Ártatlan javaslatnak tűnt neki. De amikor a lány a kezét az övébe tette, semmi ártatlan nem volt abban az áramütésben, ami átjárta. Kíváncsi volt, vajon Gianna is érezte-e.

A nő elrántotta a kezét. A pillanatnak vége volt. Olvasott volna a gondolataiban?

– Én… nem kellene láb alatt lennem. Hacsak nincs szüksége a segítségemre.

– Boldogulok, köszönöm.

Dario munkához látott, és egy idő után rájött, hogy Tito nincs vele. Normális esetben a kutya sosem hagyta el.

Kinézett a teraszra, és észrevette, hogy Tito ott ül Giannával. Dario azt hihette volna, hogy a lány elvette tőle a kutyáját.

De ő nem Tito miatt aggódott, hanem saját maga miatt. Távol kell tartania magát Giannától. Amikor a lány a közelében van, nem tud tisztán gondolkodni.

2. FEJEZET

Mi ütött belé?

Gianna másnap reggel kényelembe helyezte magát a teraszon, és elgondolkodott. Mióta nyílik meg ilyen gyorsan egy vadidegen előtt? És ahogy Dario ránézett… Biztosan azt hitte, hogy neki elment az esze, és nem is hibáztathatta érte.

Legalább a vacsora jól sikerült. A spagetti tökéletes volt, se nem túl puha, se nem túl kemény, és a szószban lévő fűszernövények tökéletesen harmonizáltak. Ha a férfi nem író lenne, szakácsnak kellene állnia.

Dario hallgatott az étkezés alatt, és ő is ugyanígy tett. Az étkezés után pedig ragaszkodott hozzá, hogy rendet tegyen a konyhában. Ez volt a legkevesebb, amit tehetett.

Az első dolga ma az volt, hogy felhívja az ügynökét. Bármennyire is szeretett otthon lenni, nem engedhette meg magának, hogy ne dolgozzon.

Szerencsére a beszélgetés nem tartott sokáig, mert nem volt kedve elmagyarázni, miért hagyta ott az előző munkáját. A rossz hír az volt, hogy jelenleg nem keresnek természetfilmes operatőrt, de az ügynöke jelentkezni fog, amint ez megváltozik.

Közben Gianna azon gondolkodott, mit mondhatna az unokatestvérének anélkül, hogy sírva ne fakadna. Mert minden egyes alkalommal, amikor arra gondolt, milyen bolond volt, sírva fakadt. Mikor tanulja meg végre, hogy ne legyen ilyen hiszékeny?

– Jó reggelt!

A lakótársa lépett ki a teraszra. A haja még zilált volt.

– Jó reggelt? Mindjárt dél van.

A férfi elkomorult.

– Már ilyen későre jár? Úgy tűnik, írás közben elfeledkeztem az időről.

– Van kávé a konyhában, ha kér.

– Köszönöm, ez jól hangzik. Az enyém már elfogyott. – Megállt Tito mellett, és lehajolt, hogy megvakarja a kutya füle tövét. – Kíváncsi voltam, hol találom.

– Azért jött, hogy segítsen a pirítósom és a rántottám elkészítésében.

– Sajnálom. Szeret kunyerálni.

– Lehetetlen bármit is megtagadni tőle.

Dario bement a házba, és egy csésze kávéval tért vissza. Megállt az asztal mellett.

– Nem bánja, ha csatlakozom?

– Nem, egyáltalán nem. – Gianna lecsukta a laptopját. – Nem dolgozom. Emlékszik? Felmondtam.

– Ó, igen, elnézést. Mivel foglalkozik?

– Operatőr vagyok. Természetfilmeket forgattam. – A lány ekkor döbbent rá, hogy a beszélgetés ismét körülötte és a problémái körül forog. – De elég volt belőlem. Milyen érzés könyvet írni? Be kell vallanom, kíváncsivá tett.

– Hát, legtöbbször csak bámulom a falat, és reménykedem az inspirációban.

– És a többi időben?

– Regényt írok. Vagyis inkább most éppen átdolgozom.

– Hűha! Ez lenyűgöző.

– Tényleg? A családom azt gondolná, hogy ez egy kellemes hobbi, de semmi több. Azt akarják, hogy „igazi” munkát végezzek.

– Sajnálom. Meg tudom érteni, mert én sem azt teszem, amit a családom szeretne.

– És az mi lenne?

– A házasság. És hogy a férjem a szüleim vállalkozásában dolgozzon. Az unokákról már nem is beszélve. De mielőtt másokat teszek boldoggá, ki kell találnom, mi tesz boldoggá engem.

A férfi tekintete az övét kereste.

– Szóval már megvan? Tudja, mi teszi boldoggá?

Gianna megvonta a vállát.

– Úgy gondoltam, hogy a kamera mögött állni és a felvételeket szerkeszteni… De túl sokáig utaztam, és túl sok sátorban laktam.

A férfi elmosolyodott.

– Nem sok nőt ismerek, aki sátorban alszik.

– A legtöbb felvétel a szabadban készül. Az ételünket grillen sütöttük, és a higiéniai körülményekről nem szeretnék beszélni. – Megrázta a fejét. A forgatások lenyűgözőek voltak, de akadtak olyan dolgok is, amelyekre nem szívesen gondolt vissza.

– És az exed? Ő is a stáb tagja volt?

– Nem. Naldo a sorozat műsorvezetője.

– Ó, értem.

– Szóval teljesen kizárt, hogy visszamenjek, még ha akarnék is. De nem akarok.

– Gianna?

Ismerős hang hallatszott a távolból.

Az unokatestvére volt az, Carla. A lány szíve ijedten kalapált.

Az első gondolata az volt, hogy elbújik a házban, és úgy tesz, mintha ott sem lenne. De nem volt az a fajta ember, aki elmenekül a problémák elől. Így hát szembenézett az unokatestvérével, még akkor is, ha rettegett beismerni a legújabb szerelmi kudarcát.

Ami a legrosszabb, Carla ilyenkor a kezébe vette a dolgokat. Partikat szervezett, és számtalan egyedülálló férfit hívott meg.

Gianna arra gondolt, hogy ha még egyszer összejönne egy férfival, akkor csak olyannal, aki egyszerű életet él. A tekintete a lakótársára vándorolt. Valaki olyasvalaki lenne a választottja, mint Dario.

Nem mintha érdekelte volna a férfi. Inkább megdöbbentette, hogy egyáltalán eszébe jutott ez a gondolat.

Carla széles mosollyal az arcán lépett ki a teraszra.

– Hát itt vagy!

Gianna felállt, és unokatestvére felé indult. Carla odament hozzá, és szorosan átölelte. Gianna viszonozta az üdvözlést.

Végül kiszabadította magát az ölelésből.

– Carla, mit keresel itt?

– Tegnap láttalak a faluban, de úgy tűnik, nem vettél észre. Gondoltam, hogy fáradt vagy az utazás után, és nem akartalak zavarni. De most itt vagyok.

– Sajnálom, fel kellett volna hívnom, de nagyon fáradt voltam.

Carla most rámosolygott Darióra.

– Jó napot, Carla Falco vagyok, Gianna unokatestvére.

Dario szeme elkerekedett.

– Falco, mint a Falco’s Fresco Ristorante?

Carla mosolya kissé erőltetettnek tűnt.

– Igen.

Dario felállt, és kezet nyújtott neki.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem. Dario Marchello vagyok.

Carla megfogta a kezét, és rámosolygott.

– Én is nagyon örülök, hogy végre megismerhetem…

– Jó napot mindenkinek!

Mindannyian a közeledő férfi felé fordították a fejüket.

– Dario, pokoli nehéz megtalálni téged.

Gianna észrevette, hogy unokatestvére szeme felcsillant, ahogy a látogatóra nézett. A férfi egyértelműen vonzó volt, még ha nem is olyan jóképű, mint Dario.

Az idegen Giannára nézett, majd tekintete Carlára vándorolt, és elidőzött rajta.

– Kérem, bocsássanak meg. Nem akartam zavarni.

– Ó, nem zavar. – Carla odasétált hozzá. – Én már megtettem.

– Nem tudtam, hogy buli van – mondta a férfi, és élesen Darióra nézett.

Ő keresztbe fonta a karját a mellkasa előtt.

– Ha ez egy parti lenne, téged akkor sem hívnának meg, mert nem gondolsz a szórakozásra.

A férfi arca kifejezéstelen maradt.

– Nem ünnepelek, ha van még munka, amit el kell végezni.

– Azért jöttél ide, hogy kioktass?

– Kellene?

Hűha! A feszültség kettejük között szinte tapintható volt. Bár az idegennek sötét haja volt, és néhány centiméterrel magasabb volt Dariónál, látszott rajtuk, hogy testvérek. Giannának az volt az érzése, hogy jelenleg egyikük sem örül különösebben a másiknak.

A lány kezet nyújtott az idegennek.

– Nagyon szívesen látjuk. Gianna vagyok.

A férfi kézfogása határozott volt.

– Franco, Dario bátyja.

Carla tett egy lépést előre.

– Ön Franco Marchello a Marchello Kitchentől?

A férfi elengedte Gianna kezét.

– Az vagyok. Ismerjük egymást?

– Nem, de láttam a nevét apám üzleti levelezésében.

– Ki az apja?

– Carlo Falco.

– Ez érdekes.

– Tényleg nagyon hasonlít a testvérére. – Gianna megpróbált témát váltani.

– De nem vagyunk egyformák – szólt közbe Dario. – Hogy találtál rám? – fordult a bátyjához.