részlet

Fordította Blaschtik Éva

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Robert Seethaler: Das Café ohne Namen

Claassen, Berlin, 2023

A könyv fordítását az Osztrák Szövetségi Kancellári Hivatal támogatta.

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.
Published in 2023 by Claassen Verlag

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Blaschtik Éva, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Edwin Remsberg / Alamy Stock Photo

1.

Robert Simon hétfőn reggel fél ötkor elhagyta a lakást, amin a hadiözvegy Martha Pohllal osztozott. 1966 késő nyara volt, Simon harmincegy éves volt. Egyedül reggelizett – két tojást, vajas kenyeret és feketekávét. Az özvegy még aludt. Hallotta a kamrából kiszűrődő csöndes horkolását. Szerette ezt a hangot, furcsamód megindította, és olykor-olykor benézett az ajtórésen át a sötétbe, ahol az idős asszony tágra nyílt orrlyukát sejtette.

Az utcán az arcába csapott a szél. Ha dél felől fújt, a piac bűzét hozta magával, szemét és rothadó gyümölcs szagát, ma azonban nyugat felől fújt, s a levegő friss volt, és hűvös. Simon elment a nyugdíjazott villamosvasúti dolgozók szürke épülettömbje előtt, a Schneeweis & Fiai bádogosműhely és egy sor kis üzlet előtt, amelyek mind zárva voltak még. Végigment a Malzgassén és a Leopoldsgassén, majd a Schiffamtsgassét keresztezve a kis Haidgasséhoz ért. A sarkon megállt, hogy vessen egy pillantást az egykori piaci kávéház belsejébe. Homlokát az üvegre tapasztotta, és a szemét résnyire összehúzva belesett. A nagy, fekete söntéspult előtt egymásra rakva álltak az asztalok és a székek. A tapéta kifakult, itt-ott fel is hólyagosodott. Olybá tűnt, mintha a falaknak arcuk lenne. Levegő kellene nekik, gondolta Simon. Az ablakokat nyitva kellene hagyni néhány napig, és csak azután hozzákezdeni a festéshez. Pinceszag és nyirkosság. Régi árnyak és por. Eltolta magát az üvegtől, megfordult, és átment az úttesten a piacra, ahol Johannes Berg épp fölhúzta hentesboltjának hangosan zörgő redőnyeit.

– Jó reggelt – köszönt a hentesmester. – Vághatsz nekem jégtömböket, ha akarsz.

– Elég dolgom van a zöldséggel is – felelte Simon. – Tizenkilenc láda karórépa.

A hentes vállat volt, és hozzáfogott, hogy a kurblival letekerje a napellenzőt. Izzadt, tarkója fénylett a reggeli napsütésben.

– Ha akarod, megkenem majd a zsanérjaidat – mondta Simon.

– Azt magam is tudom.

– A múlt télen avas zsírral kented be. Tavasszal egész a Práterig terjedt a bűze.

– Nem zsír volt az, hanem marhafaggyú.

– Csak szólj, ha segítség kell – mondta Simon. – Utána meg tudom csinálni. Nem tart soká.

– Rendben – mondta a hentes. Kiakasztotta a kampót, a bejárat mellé támasztotta, és a kezét beletörölte a vérfoltos kötényébe. Az arca lágynak tűnt a piros-fehér csíkos vászontető alatti tompa fényben.

– Szép napunk lesz – mondta. – Sok napsütés hőség nélkül.

– Biztos – mondta Simon. – Viszlát.

Simon szikár ember volt, a karja inas, a lába hosszú és sovány. Az arca barnára sült a szabadban végzett munkától, hamvasszőke haja kuszán a homlokába lógott. A keze nagy volt és hegekkel teli a durva faládák rakosgatásától. A szeme kék. Ez az egy volt igazán szép rajta.

Lassabban ment a megszokottnál, és sok árus integetett neki, vagy odakiáltott egy-két kedves szót. Hétéves kora óta dolgozott már a piacon, de ma volt az utolsó napja, és amikor utánanéztek, nem tudták, hogy szomorkodjanak-e miatta, vagy örüljenek a szerencséjének.

A rakodóhelyen répás- és hagymásládákat vett a vállára, és Navracek zöldség-gyümölcs standjához cipelte őket. Levágta a zöldet a hagymáról, lecsírázta a krumplit, téli fát rakott át, nehogy kiüssön rajta a penész, és üres raklapokat halmozott egymásra. A halasnál megtisztította a dézsákat a halpikkelyektől, nyálkától és vértől. A meredt szemű, tátott szájú halfejeket zsákba dugta, és elvitte a szemétlerakóra. Később a játékokat, faautókat és kicsi, tarka bádogringlispíleket árusító standhoz ment, ahol sáberrel lekaparta a rozsdát a padlórácsról. Mindig örömét lelte a munkájában, a változatosságban, a fizikai erőfeszítésben, a borravalóban, ami a nap végén a zsebében csörgött. Szerette a hideg, tiszta téli levegőt, a nyári hőséget, amitől úgy megolvadt az aszfalt, hogy beleragadtak a söröskupakok, kedvelte az egymást túlkiabáló piacosok rekedt hangját és a gondolatot, hogy ő is apró része lehet egy hatalmas, lélegző, lármázó organizmusnak.

Piaczárás előtt még egyszer odament a hentesbolthoz. Miután a vasáru-kereskedésben szerzett egy tégely zsírt, bekente a napvédő karjainak csuklóit. Belemártotta az ujját a zsírba, és bekente vele a zsanérokat meg a nagy állítócsavar meneteit. Nem siette el a munkát, addig kenegette és dörzsölgette a csavart, míg bele nem fájdultak az ujjbegyei.

– Ha így folytatod, a végén még kilyukasztod nekem a vasat – mondta a hentesmester. Kivette a pénztárcáját a késesfiókból, és ügyetlen ujjakkal kihúzott belőle egy bankjegyet.

– Hagyjad – mondta Simon.

A hentesmester vállat vont, és visszadugta a pénzt.

– Bármikor visszajöhetsz – mondta. – Az olyannak, mint te, mindig akad munka.

– Köszönöm.

– Mindenesetre sok szerencsét. De úgyis találkozunk még.

– Igen – felelte Simon. – Találkozunk.

Ezen az estén nem a megszokott úton ment haza. A kis lipótvárosi utcákon, a Praterstraßén és a Vorgartenstraßén át fölment egészen a Dunáig, ahol teherhajók és uszályok bukkannak elő a Reichsbrücke árnyékából, s a lemenő nap vakító fényében folyásnak fölfelé úsznak. A régi gépüzemterület magasságában futásnak eredt. Végigfutott az aszfaltozatlan parti úton, hatalmas betondarabok, cserepekkel teli gödrök, ócskavashalmok és rozsdás vasrácsok mellett. A víz felpüffedt kartonokat és uszadékfát vetett ki a partra. A feje fölött a magasban dankasirályok rikoltoztak, az északi parton fekvő Duna-ligetek fölött pedig a külvárosi gyerekek sárkányai tarkállottak apró foltokként az égen. Zihálva futott, nyitott szájjal és evező karmozdulatokkal. Izzadság csurgott végig az arcán, s a torkában érezte a heves szívverését. Fölhunyorgott a napra, és maga előtt látta a poros belsejű kávéházat, a félhomályba burkolódzó asztalokat és székeket, az arcokat a tapétás falakon, és miközben botladozva, szúró tüdővel továbbfutott, át az Augartenbrücke alatt, lefelé egy alámosott rézsűn, forró és zörgő kavicsokon tapodva, feketéllő káka és bozót mellett elhúzva, amelynek ágain papírfecnik libegtek, az volt az érzése, hogy örökké képes lenne így futni.

2.

Másnap reggel kilenckor Robert Simon ott állt a kávéház előtt a sarkon. A háztulajdonos, Kostja Vavrovsky rendelte oda.

– Legyen pontos – mondta neki –, mert különben még másvalaki csap le az üzletre az orra előtt. Jó a fekvése, és a gazdaság is épp mostanában kezd újra fölpörögni.

Ami a fekvést illeti, az nézőpont kérdése volt. A Karmelita piac körül fekvő negyed a legszegényebbek és legkoszosabbak közé tartozott Bécsben, sok pinceablakon még mindig rajta ült a por a háborúból itt maradt törmelékhalmokról, amelyek az új szociális bérlakások és munkásszállások alapját képezték. A fölpörgő gazdasággal azonban igaza lehetett Vavrovskynak. Az újságok, amikbe a halárusok a szajblingot meg a dunai pisztrángot csomagolták, nagy dolgokról írtak. Mindenütt gépek dübörögtek, zakatoltak meg csikorogtak, és frissen aszfaltozott utak kipárolgása keveredett a Práter-ligetek illatába s a dunai árterek felől a szél szárnyán érkező csípős, nedves levegőbe.

– Ígéretes a dolog – mondta Vavrovsky. – Higgyen nekem, értek az üzlethez. – Kulcscsomót húzott elő a zsebéből, kinyitotta a bejáratot, és előreengedte Simont.

– Jó fény esik majd be, ha tiszták lesznek az ablakok. És fűteni se kell annyit.

– Működik már a kazán?

– Nem is volt elromolva. Csak egy kicsit eltömődött.

Simon körülnézett. Az elmúlt hetekben többször is járt itt, most azonban minden olyan komornak és kopottnak tűnt. A poharak a polcokon behomályosodtak a portól. A mosogatót mészfoltok borították. A söntéspult mögött a földön fél pár fekete női cipő hevert.

– Ez most mind a magáé – jelentette ki Vavrovsky. – Ha nekigyürkőzik, pár nap múlva már ki is nyithat.

A kulcsot a pultra tette, és elmosolyodott.

– Majd benézek egy pohárkára – mondta. – Úgysincs messze!

Kostja Vavrovsky a ház legfelső emeletén lakott, a tető alatti két és fél szobában. Két nappal azelőtt még a konyhaasztala mellett ült Simonnal, a bérleti szerződést rágták végig. Miközben Simon megpróbálta kibogozni az értelmet a sok paragrafusból, a galambok tipegését és kaparászását hallotta a feje fölött, és legszívesebben ő is mellettük lett volna, hogy messze elnézhessen odaföntről a Práter-liget felé, a másik irányban pedig a Kahlenberg árnyas lankáira. A körülményes megfogalmazások rossz érzéssel töltötték el. Amióta az eszét tudta, a betűk inkább összezavarták, semmint a rend érzetét keltették benne. Gyerekkorában nem sok időt töltött iskolában. Aznap, amikor egy karéj kenyérrel és egy írásfüzettel a kezében először lépett be a malzgassei elemi iskolába, és leültették a helyére a negyvenhárom gyerek közé, javában dúlt a háború, alig három év múlva pedig egy hajnalon a szövetségesek bombázói egyetlen fekete, füstölgő romhalmazzá változtatták az iskolaépületet az alatta levő légoltalmi pincével együtt.

Már akkor is alig derengett neki valami a háború előtti időről. Apja egyfajta mesealak volt az emlékeiben, egy árnyék, aki – legalább ez az egy képe megmaradt róla – ormótlan kabátban és a behívójával a zsebében kiment az ajtón, és soha többé nem tért vissza. Mindössze három hónappal apja hadikórházban bekövetkezett hősi halála után az anyja is meghalt vérmérgezésben, amit régi vasszögek rozsdátlanítása közben kapott. Attól fogva Robert, aki még ahhoz is túl zavarodott volt, hogy szomorú legyen, az Irgalmas Nővérek hadiárvák számára létesített otthonában élt. Az otthonban a többi elveszett gyerek között töltött idő elhomályosította a szülei arcát és mindazt, ami hozzájuk fűződött. Csak az ormótlan kabát és egy konyhaszagú kötényruha emléke maradt meg, valamint egy sárga fénybe boruló lépcsőfeljáróé, amelynek legfelső lépcsőfokán összekaristolt lencséjű szemüveg feküdt, bármit jelentsen is ez.

A háború végét a fiatal Simon egyfajta elfojtott diadalként élte meg. Az emberek fel sem tudták fogni, hogy vége, és csak nagyon lassan váltotta föl az arcukon a rettenet kifejezését a tétova megkönnyebbülés. Aztán nekiláttak rendet rakni. Az osztályterem ablakán át figyelte Robert, ahogy lapátokkal, csákányokkal és vödrökkel fölszerelkezve mászkálnak a romhalmazokon. Egyesek délben a szétlőtt alapfalakon ülve ették a kenyerüket és itták a teát bádogkannából. Néhol egy-egy hegyes térd állt ki a romok közül, amikor valaki ledőlt, hogy pihenjen kicsit. A porszürke asszonyok és férfiak között Robert néha a szüleit vélte felfedezni: szép, fiatal anyját, lapátját magasan a feje fölé emelve; apját koszos kalappal a fején, arcát kék cigarettafüst fátyla mögé rejtve.

Iskoláséveinek leteltével a város megváltozott. A por és a hamu a földbe süllyedt. Sok megrongálódott házat lebontottak, az üres telkeket felverte a gaz, kisgyerekek játszottak a cserepekkel és szilánkokkal. Szép lassan beteltek a foghíjak. Mindenfelé szociális bérházak törtek a magasba, tízemeletesek, világos vakolatúak és üvegbejáratúak, a lakásokban csempézett fürdőszobával és belső vécével.

Egy meleg napon, 1947 májusában Robert Simon több száz éljenző bécsivel együtt a Práterben állva nézte, amint a bombák által lecsupaszított, frissen helyreállított és tizenöt kocsival megkönnyített Óriáskerék végre ismét forogni kezd. Ő is éljenzett és kiabált, ugyanakkor valahogy hamisnak érezte a lelkesedését. Rosszul érezte magát a nyikorgó monstrum árnyékában, amelynek támasztékai túl gyengének tűntek ahhoz, hogy elbírják a fakocsikat az integető és nevető utasokkal. Didergett a meleg tavaszi levegőben, és még később is aggodalommal gondolt aznap az Óriáskerékre. Eltörhet az acél a tengely mentén vagy a karoknál a kocsik fölött. Elképzelhetetlen, hogy a szerkezet sokáig bírja. Csodálkozott a lelkesedésen, ami őt is elfogta és magával ragadta, szégyellte, hogy kiabált ennyi idegen között, mégis azt kívánta, bárcsak egyszer ő is az egyik piros kocsiban lebeghetne, magasan fönn, a lázasan nyüzsgő város fölött.

Tizenöt évesen elhagyta az iskolát anélkül, hogy csöppet is sajnálta volna. Tudott írni és olvasni, és az ujjával megtalálta a térképen a legfontosabb országokat meg a fővárosaikat, ami véleménye szerint elegendő volt ahhoz, hogy valaki kiismerje magát a világban. Mivel kevés volt az egészséges férfi, nem ütközött nehézségbe, hogy munkát találjon. Egy csapat elgyötört sziléziai némettel térdig érő kőkerítéseket rakott a grinzingi szőlősdombokon, gazt irtott és meszet meg borkövet kapart a boroshordókból. A Városi park bombatölcséreit törmelékkel és földdel töltötte fel, a Déli pályaudvaron pedig kikalapálta a vasat a romokból. Egy ideig leszedőként és asztaltörlő fiúként dolgozott a práterbeli kertvendéglőkben, és talán itt történt – miközben a tarka lampionok fényében szaladgált az asztalok között üres poharakat, csirkecsontokat és cigarettacsikkeket keresve –, hogy először moccant meg benne a vágy, hogy tegyen valamit, ami az életének határozott célt ad. Hogy egyszer a saját vendéglőjének a söntéspultja mögött álljon.

Fiatalságának maradék idejében Robert Simon az Irgalmas Nővéreknél lakott, később a Népsegély szállóján kapott helyet, mielőtt végül egy újsághirdetésnek köszönhetően rá nem talált a bútorozott szobára a hadiözvegynél. Tiszta szoba kiadó rendes bérlőnek. Átmenetileg vagy huzamosan. Csibészek, részegesek, nőcsábászok kíméljenek. Rendőrségi bejelentéssel. Kijelölt alvásidővel. Ágynemű, kályha és rádió van. Reggeli kérhető.

A bemutatkozó beszélgetésen az özvegy lakásában igyekezett megbízható benyomást kelteni. Az egyik munkatársától kölcsönkért egy temetési ruhát, és bepomádézta a haját. A zakónak túl rövid volt az ujja, a homlokára verejték ült ki. Idiótának érezte magát ebben az öltözetben, ráadásul túl nagyra nőttnek és esetlennek egy ilyen hölgyekre szabott környezetben, kárpitozott bútorok között, két kecses porcelánbalerinával az ablakpárkányon.

– Jól van – mondta az özvegy. – Hát eljött.

– Biztosan egészen másvalakit keres – mondta Simon.

– Mégis kit?

– Nem tudom. Valakit, aki jobban illik ide.

– Akarja látni a szobát, vagy nem?

Simon bólintott, és bementek a szomszéd szobába. A helyiség kicsi volt, és tiszta. Ágy, szekrény, ablak a belső udvarra, a falon feszület.

– Jól néz ki – mondta.

– Igen – felelt az özvegy. – Minden van, ami kell. Talán még föltehetnénk egy képet.

– De ne túl nagyot – mondta Simon. – Különben agyonnyomja az egész szentséget.

A hátán érezte az özvegy tekintetét. Valami hidegség kúszott benne fölfelé. Zsebre vágta a kezét, és a falat bámulta.

– Kéri? – kérdezte az özvegy.

– Igen, nagyon szeretném – felelte Simon pillanatnyi hallgatás után. Azután odafordult az özvegyhez, és kezet fogtak.

Akkoriban már hosszabb ideje alkalmi munkákat végzett a piacon, aminek megvolt az az előnye, hogy néha egy csokor zellert, pár szem krumplit, egy darab májat vagy akár egy csomag darált húst tudott letenni az özvegy konyhaasztalára. Elegendő pénze volt a megélhetéshez, elégedett volt az életével, és felőle még jó darabig mehetett volna ez így tovább.

Aztán bezárt a piaci kávéház a sarkon. Sötét, lepusztult hely volt. A vendéglős, egy dél-burgenlandi volt szőlősgazda, akinek a dűlőin megsavanyodott a talaj a művelése alatt, a háború után vette át a kávéházat, és minden becsvágy nélkül vezette néhány évig. Zárkózott, szófukar ember volt, aki jobbára egy hokedlin ült a bejárat mellett, és ködös tekintettel bámulta az utcát. A söre túl meleg volt, és a piacon mindenki tudta, hogy a keménytojásai nem csak egy napig úsznak az üvegben. Simon mégis szívesen járt hozzá. Tetszett neki a borostyán, ami a házfalra kúszott, és nyár végére megtelt zümmögő rovarokkal, szerette a kockaköveket, amelyek olyan kopottak és simák voltak, hogy hunyorogni kellett, mihelyt rájuk sütött a nap. Munka után néha ott ült az egyik asztalnál, és átnézett a piacra, ahol az árusok a pultjaikat sikálták, és leloccsantották a szemétmaradékot a járdáról. Arra gondolt, hogy biztos nem nehéz idecsalogatni az embereket: hideg sör, tiszta poharak és egy igazi kávéfőző gép kell csak hozzá, nem olyan, mint az a formátlan láda, ami bent áll a pulton, és semmi más nem jön belőle, mint zaj és fekete keserűség.

Egy napon eltűnt a vendéglős. Az egyik árus úgy tudta, visszament Burgenlandba, ahol szellemként kísért az egykori szőlőjében, a másik mindenre esküdött, hogy egy waldvierteli fűrészüzemben látta, ahol fülsiketítő lárma közepette hosszú deszkákat húzkodott ki a keretfűrészből, fülében viaszdugóval, tekintetét a fűrészlapok közötti sötétre meresztve.

De ez csak néhány fontoskodó hadoválása volt, és amikor a vendéglős egész télen át nem bukkant fel, és bársonyos porréteg ült a kávéház ablaküvegeire, hamarosan feledésbe merült.

Robert Simon azonban a hadiözvegy szobájában éjszakákon át csak hánykolódott a tarka lampionok keltette és most újra fellángoló vágytól, mígnem egy reggelen kiugrott az ágyból, és anélkül hogy megreggelizett volna, vagy akár ujjaival elrendezte volna a haját, elindult az ugrásnyira lévő Haidgasséba, kettesével szedte a lépcsőket Kostja Vavrovsky hatodik emeleti lakásáig, és levegő után kapkodva, lüktető szívvel bejelentette a régi piaci kávéház kibérlésének a szándékát.

3.

Robert Simon még aznap nekilátott a munkának, amikor Vavrovsky lerakta a kulcscsomót a söntéspultra, és otthagyta a vendégtér félhomályában. Kitárta az összes ablakot, látta, amint apró, fekete legyek egész raja száll fel a pult mögül, és kivitorlázik az utcára, mint valami kísérteties árnyék. Leszaggatta a tapétát, és fehér festékkel vastagon lefestette a falakat. Napokat töltött azzal, hogy térden csúszva, négyszögletes fadarabra tekert smirglivel felcsiszolja a koszt a padlódeszkákról. Lesmirglizte a székeket és az asztalokat, majd bekente őket valami maró szagú folyadékkal, amelynek a kipárolgásától órákra kába bódulatba zuhant. Kitette a bútorokat az utcára száradni, és figyelte, amint az erezetük mozogni kezd a napfényben. Később drótkefével lekaparta a meszet a szerelvényekről meg a rozsdát a konyhaajtó zsanérjairól, ami hátul a keskeny lichthofra nyílt. A vendégtérrel ellentétben a konyha nem volt rossz állapotban, a burgenlandi minden jel szerint raktárnak és néha alvóhelynek használhatta a helyiséget. Simon üres borosüvegekkel teli ládákat, öt zsák morzsalékos parafadugót, egy halom szennyes ruhát és egy ócska ágykeretet cipelt ki az utcára. Megtisztította a tűzhelyt meg a csempéket puha szarvasbőrrel, és egy fél napon át kéregdarabokat meg fenyőgallyakat sütögetett serpenyőben, hogy kiűzze a savanykás szagot. A bejárat mellett kivágott egy nagy négyszöget a borostyánból, és táblát csavarozott a falra az ételek és italok kiírására. Névtáblát is akart tenni az ajtó fölé, de bármennyire törte is a fejét, még nem jutott eszébe semmilyen megfelelő név a kávéház számára. Megbeszélte a dolgot Johannes Berggel, aki az utca másik oldaláról figyelte a munkálatokat. A hentesmester úgy vélte, hogy az ő felfogása szerint a név a legeslegfontosabb.

– Mi lenne, ha egyszerűen magadról neveznéd el? – vetette föl. – Simon vendéglő. Jól venné ki magát egy táblán, rövid, könnyen megjegyezhető, és szép nagyra festhetnéd a betűket.

Ez is egy lehetőség, vélte Simon, de valahogy önteltségnek hatna. Azonkívül nem vendéglőt fog nyitni, hanem kávéházat.

– Talán mindegy is – mondta a hentesmester némi gondolkodás után. – Végtére a Duna is rég megvolt már azelőtt, hogy valaki elnevezte volna Dunának. Akkor névtelen marad a kávéházad, jól van az úgy.

A nyitást megelőző estén Simon a hadiözveggyel vacsorázott a konyhaasztalnál. Az asszony megfázott, miközben gyógynövényeket szedett a dunai ártereken, és a nyári meleg dacára vastag sálat viselt. A szeme ki volt pirosodva, és amikor a kanalat a szájához emelte, s az orrán keresztül vett levegőt, susogó hangot hallatott.

– Felséges ez a leves – mondta Simon.

– Most igazán jó a csalán – mondta az özvegy. – Az egész nyár benne van. Egy kis hagyma, fokhagyma és füstölt csont, más nem is kell hozzá. Az íze szinte már a csonttól megvan.

Simon szerette ezeket az özveggyel kettesben töltött estéket. Arra gondolt, hogy hosszú ideig ez lesz az utolsó. Elhatározta, hogy nem fog szünnapot tartani. Főleg az elején minden garasra szüksége lesz, nem mondhat le csak úgy a bevétel hetedéről.

Az elmúlt hetekben sok efféle gondolat járt a fejében, de most valahogy nem volt biztos benne, hogy jól megfontolta-e. Valami nehézség szivárgott bele a szívébe, amikor az ismeretlenre gondolt, az előtte álló sok nehézségre és akadályra, a fiatalságától vett búcsúra.

– Gondolja, hogy lehet valami az én kávéházamból? – kérdezte az özvegytől.

– Miért ne lehetne?

– Nem tudom. Talán túl nagy fába vágtam a fejszémet. Úgy értem, mégis ki vagyok én?

– Minden úgy fog menni, ahogyan kell – mondta az özvegy. – Érzem belül.

– Ha maga azt mondja.

– Igen, azt mondom. Mindig egy kicsivel jobban kell reménykedni, mint aggódni. Minden más ostobaság lenne, nem igaz?

Sötét lett a szobában. Az özvegy spórolt az árammal, de Simon tudta, hogy hamarosan felgyulladnak odakint az utcai lámpák. A félhomályban két keskeny árnyéknak látta az özvegy két kezét az asztalon. Egy röpke pillanatig az volt az érzése, mintha megmozdultak volna felé. De aztán látta, hogy moccanatlanul pihennek.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

ISBN 978 963 633 092 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Caslon Text – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License