Gayle Callen

Botrányos portré

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Gayle Kloecker Callen, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: In Pursuit of A Scandalous Lady

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A szerző fotója: © Jim Callen

ISBN 978-963-540-456-8

HU ISSN 1588-6700, 1588-8096

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A sógornőmnek, Rosemary Kloeckernek

Köszönöm, hogy a nővérem lettél, amikor feleségül mentél
a fivéremhez. Sok-sok örömet és nevetést hozol a családunkba, különösen az anyám életébe, akit úgy szeretsz, mintha a saját édesanyád lenne. Szavakkal ki sem tudom fejezni, mennyire hálás vagyok neked.

1. fejezet

London, 1846

Julian Delane, Parkhurst grófja meredten nézte az úri klub szalonjában kifüggesztett festményt, amely egy meztelen nőt ábrázolt. A háta mögött az este utolsó játékosai hangoskodtak a fáraóasztaloknál. A férfi a barátai, Leo Wade és Peter Derby társaságában csodálta a képet, amelyen a modell teste szinte ragyogott a gyertyafényben. A selyemkendő inkább kihangsúlyozta, mint eltakarta a nő idomait, aki az oldalán feküdt, a teste ívbe hajlott, az arca pedig teljesen beleveszett a homályba. Noha a teste maga volt a tökély, Julian hamar túllendült ezen, és azon a felismerésen töprengett, amely abban a pillanatban tört rá, amikor meglátta a festményt: a homályos arcvonások ellenére pontosan tudta, kit ábrázol a kép, méghozzá a vörös, szív alakú gyémánt miatt, amely a formás mellek között pihent.

A Botrányos Hölgy névre hallgató ritka ékszert, amelyet egy maharadzsa ajándékozott az apjának, több mint tíz évvel ezelőtt lopták el a családjától. A gyémánt elvesztése kegyetlen pletykák táptalajául szolgált… és ez okozta az apja halálát is. Julian már azt hitte, örökre elveszett – míg Miss Rebecca Leland hetykén közszemlére nem tette a tegnap esti bálon. A férfi megdöbbent, és kis híján bolondot csinált magából, ugyanis legszívesebben ott helyben, mindenki szeme láttára vonta volna felelősségre a lányt.

Azóta folyamatosan azon morfondírozott, hogyan szólíthatná meg Miss Lelandet a kérdéseivel, és ezen az estén is csak azért hagyta magát iderángatni, mert azt remélte, hogy Leo, aki mindenkit ismert, talán tud neki mondani valamit a nőről. Mivel a megfelelő feleség utáni módszeres kutatása során Rebeccát nem vette számításba, nagyon keveset tudott róla azon kívül, hogy botrányokkal övezett családja nem felel meg az ő elvárásainak.

Mégis… hogy lehetne ő a modellje ennek a festménynek, ennek az érzéki képnek, amely megtestesíti minden férfi álmát? Hogy lehetne ez a nő Madingley hercegének ártatlan kuzinja?

– Hát nem fenséges? – kérdezte vontatott hangon Leo, manilaszivarral a fogai közt.

Amikor szélesen elmosolyodott, arcán gödröcskék jelentek meg, szőke haja pedig olyan zilált volt, mintha nemrég egy nő borzolta volna össze. Talán így is történt.

Julian másik oldalán a csöndes, magas, homokszőke hajú Peter Derby állt, aki oldalra billentett fejjel és összehúzott szemmel nézte a képet, mintha pusztán az akaratával ki tudná csikarni belőle a titkát. Mindketten másodszülöttek voltak, vagyis a cím és a vagyon örököse az idősebb fivérük lesz. Julian majdhogynem irigyelte őket ezért.

Leo már napok óta el akarta csalni őt a munkája mellől, és megállás nélkül erről az új festményről áradozott. Julian most már bánta, hogy késlekedett.

– Ki ő? – kérdezte, pedig tudta a választ.

– Ez a legérdekesebb rész – felelte Leo, majd fölvonta a szemöldökét, és ördögien elmosolyodott. – Közülünk való.

Peter zavarában köhögni kezdett, és majdnem megfulladt.

– Mit mondtál?

Leo elnevette magát.

– Azt, hogy a Társasághoz tartozik, öregem.

Julian lassan kifújta a levegőt. Milyen más bizonyíték kellene még arra, hogy Miss Leland a modell?

– Bizonyára tévedsz – mondta könnyed hangon, abban a reményben, hogy további információhoz juthat.

– A művész szerint nem – folytatta Leo. – Roger Eastfieldnek hívják.

– Róla már hallottam – mondta Peter meglepett hangon. – A fivérem gyűjti a műveit.

– Megértem – jegyezte meg Julian szárazon.

Nem volt könnyű az ékszerre koncentrálnia, amely oly sok családi tragédiáért volt felelős, amikor ennek a nőnek az életnagyságúnál is nagyobb bájai gyöngyházfényben ragyogtak előttük.

– Eastfield megkereste a klub vezetőit a festménnyel kapcsolatos szomorú történetével – folytatta Leo. – Elmondása szerint a világtól elvonultan él, és nem túl vagyonos. Azt mondta, egy francia magángyűjteménybe szánták a képet, de aztán nem kapta meg az árát. Szó volt arról is, hogy beteg az anyja, és emiatt pénzre van szüksége, hogy meglátogassa, aztán a klub igazgatóinak végül megtetszett a kép, és megvették.

– De hogy egy arisztokrata hölgyet ábrázolna…? – kérdezte Peter kétkedve.

– Mindannyiunknak megvannak a maga titkai – merengett Julian.

– Hadd fejezzem be! – mondta Leo ingerülten. – Több pénzt akart, mint amennyit az igazgatók ajánlottak, így tett még egy kis mézet a madzagra azzal, hogy megesküdött: a modell egy prominens arisztokrata család tagja.

Egy hercegi családé, Julian már ezt is tudta. Ennél már csak a királyi család tagjai lehetnek prominensebbek, az ifjú Viktória királynőről azonban nem tudta elképzelni, hogy ilyen meggondolatlanságot cselekedjen.

– És hittek neki? – tárta szét a karját Peter.

– Igen. Köztudottan őszinte ember. És persze a gyémánt is segített. Remekművű ékszer, nemdebár?

Julian nem szólt semmit. Átokkal sújtott volt az a gyémánt, nem más.

Leo átkarolta a két barátja vállát.

– Kíváncsi voltam, milyen arcot vágsz majd, Julian. Az életed sínre került, a családod végre békére lelt. Nem tudnád végre élvezni az életet?

Igen, Julian is erre törekedett, és már neki is látott a terve megvalósításának, vagyis hogy megtalálja a tökéletes feleséget. A gyémánt felbukkanása azonban mindent megváltoztatott. Ki kell derítenie, hogy Leo mit tud még Rebecca Lelandről – méghozzá anélkül, hogy túl kíváncsinak tűnne.

– Élvezni fogom, hogy elnyerem a pénzedet – mondta, miközben mosolyt erőltetett az arcára. – Játszunk egyet?

A három férfi nevetve hagyta el a szalont. A privát kártyaszobát üresen találták, így még órákon keresztül játszottak, beszélgettek és ittak, míg a többi tag haza nem ment, ők pedig az utolsó pincért is föl nem küldték aludni a szolgák legfelső emeleti szálláshelyére. Julian nem sok mindent tudott meg Rebeccáról, leszámítva egy apróságot, amelyet Peter ejtett el: a lány a gyerekkora nagy részét különböző betegségek miatt elzárva töltötte. Julian arra a nőre gondolt, akit a bálban látott, aki merészen vonult végig a fénylő parkettán, és akiről a férfiak le sem tudták venni a szemüket. Az a nő túl élettelinek tűnt ahhoz, hogy beteges legyen.

A klubban csend honolt, miközben ők a lapjaikra koncentráltak, és Leo szivarjának füstjébe burkolózva baráti versengéssel méregették egymást. Egyszer csak zajt hallottak a főlépcső felől, amely tompán visszhangzott.

A három férfi kíváncsian nézett össze.

– Azt hittem, a személyzet már visszavonult – mondta Julian.

– Nekünk legalábbis azt mondták. – Peter megvakarta a fejét, aztán ásított egyet. – Szerintem jönnek, hogy kirúgjanak minket.

– Egy gróffal nem tennének ilyet – mondta Leo, miközben Julian felé intett a fejével.

– Egy vikomt öccsével sem – vágott vissza Julian, aki úgy vélte, kicsit sokat ivott. Aztán fölemelte a kezét, összevonta a szemöldökét, és lágyabb hangon folytatta. – Valaki nagyon igyekszik, hogy ne csapjon zajt – mondta, majd a csukott ajtó felé fordította a fejét, és várt.

A következő lépcsőnyikordulásnál valaki pisszegett a hallban. A három férfi arcáról lehervadt a mosoly, miközben egymásra néztek.

Julian odanyúlt a lámpáshoz, lecsavarta, és szinte teljesen sötét lett.

– Hogy ne vegyenek észre, amikor kinyitjuk az ajtót – suttogta, majd fölállt.

Amikor a két részeg társa közvetlenül mögé nyomakodott, hátrább kellett taszigálnia őket, mert a sötétben nem láthatták a figyelmeztető arckifejezését. Aztán nagyon lassan kinyitotta az ajtót, amelynek a zsanérjait szerencsére rendszeresen megolajozták. Először nem sokat látott, mert a szeme még nem szokott hozzá a homályhoz, mindössze egyetlen gyertya fénye ugrált a szeme előtt. A hatalmas előcsarnokot azonban, amelynek közepén a főlépcső húzódott, alulról megvilágította egy lámpás.

A fényében három alak vált láthatóvá, akik éppen ekkor érték el az első emeletet. Sötét nadrágot, kabátot és kalapot viseltek, de elég kis termetűek voltak ahhoz, hogy Julian hátrafordulván azt súgja a társainak:

– Fiatal fiúk.

Aztán ismét kikukucskált az ajtón, közben érezte, hogy a többiek mögötte tolakszanak. Együtt nézték, ahogy a fiatalok odaosontak a nagy szalonhoz, aztán bementek.

Julian intett, és a barátaival a nyomában kilépett a kártyaszobából. Nem csaptak zajt, ami lenyűgöző teljesítmény volt három, meglehetősen ittas férfitól. A sötétben kirajzolódtak a falakat borító, vadászjeleneteket ábrázoló festmények körvonalai, a fény pedig időnként meg-megcsillant valamelyik aranyozott kereten.

Julian, Leo és Peter elérték a nagy szalon ajtaját, és óvatosan bekukkantottak. A három fiatal behatoló az ajtónak háttal állt, és a meztelen nőt ábrázoló festményt nézte.

– A fiúk már csak ilyenek – suttogta Leo.

Julian a barátjára meredt, mire Leo a szemét forgatta.

A fiúk sutyorogtak valamit egymás között, aztán odaléptek a kép mellé, és megpróbálták leemelni a falról.

A kezük azonban nem durva, fiús kéz volt, hanem karcsú és finom.

Julian belépett a helyiségbe, méghozzá abban a biztos tudatban, hogy az egyetlen gyertya csekélyke fénye nem fogja rendesen megvilágítani őt.

– Tettenérés! – Mély hangja élesen hasított bele a csöndbe.

A behatolók felszisszentek, a képkeret a falnak csapódott, a festmény azonban a helyén maradt. A három alak dermedten állt.

– Nem tudnak elfutni – folytatta Julian. – Maguk és a kijárat között állunk. Most pedig forduljanak meg, hadd lássuk a tolvajokat, akik megpróbálták ellopni a klub új szerzeményét.

Úgy tűnt, mintha a behatolók némán kommunikáltak volna egymással, aztán lassan megfordultak, és lehajtották a fejüket, hogy a kalapjuk árnyékba borítsa az arcukat. Az egy szál gyertya a mellettük lévő asztalon gyengén pislákolt. A „fiúk” görnyedten, zsebre dugott kézzel álltak, és a csizmájukkal a szőnyeget piszkálták.

– Csak meg akartuk nézni – szólalt meg az egyikük mély, rekedtes hangon.

– És ahhoz le kellett emelni a helyéről? – kérdezte Leo vidám hangon. Miközben a gyertyával meggyújtott egy lámpást, a tolvajok a falhoz hátráltak. – Nem tudtam, hogy ennyire félelmetes vagyok – jegyezte meg Leo szárazon.

– Jól teszik, ha félnek – jelentette ki Julian. – Tanúi voltunk a bűncselekményüknek. Sajnos nem tudnak rávenni minket, hogy elfelejtsük, amit láttunk.

A helyiségre súlyos csönd telepedett, aztán Peter hangosan felsóhajtott.

– Ébresszük föl a tulajdonost?

– Várjon! – kiáltott fel az egyik tolvaj kétségbeesett, az eddiginél egy oktávval magasabb hangon.

– Vegyék le a kalapjukat – parancsolta Julian.

A tolvajok megint mintha jelet váltottak volna egymással, aztán az, amelyik megszólalt, előrelépett, kihúzta magát, és levette a kalapját. Sötétbarna hajkorona volt a feje búbján, kontyba tekerve, amelynek egyik rakoncátlan tincse kiszabadult és a vállára omlott. Julian élesen beszívta a levegőt.

Rebecca Leland volt, az a nő, aki gátlástalanul felfedte magát egy nyilvános festményen, megkockáztatva, hogy esetleg örökre tönkreteszi a jó hírét.

A lány szeme büszkén és dacosan csillogott a félhomályban. Szív alakú arca ragyogott, telt ajka pedig megfeszült. Nem árulta el az idegességét azzal, hogy megnyalja a szája szélét, bár Julian a szíve mélyén azt kívánta, bárcsak megtenné. A férfi megfeddte magát, és bosszankodott, amiért elcsábította a csinos pofika. Az sem volt jellemző rá, hogy túl sokat igyon. Nyilván ez volt az oka annak is, hogy megakadt a szeme a lány finoman ívelt nyakán, amelyet a nyitott nyakú ing látni engedett. A bő kabát sem tudta elrejteni az alatta megbújó keblek kerekdedségét, Julian pedig jól emlékezett rá, hogyan fogták közre a domborulatok a szív alakú gyémántot.

A gyémánt, illetve a meggondolatlan póz közszemlére volt téve, és bűnre csábítóan terpeszkedett a falon. A lány vajon mit gondolhat az erotikus feltárulkozásáról? Szégyelli magát? És a társai vajon tudják az igazat?

Miközben a feszültség a tetőfokára hágott, a levegő pedig úgy összesűrűsödött, ahogy viharok előtt szokott, a másik két nő bátran követte a vezetőjük példáját, és ők is levették a kalapjukat.

– Hölgyeim, minket még nem mutattak be egymásnak – mondta Julian, és közben úgy érezte, mintha csak Rebeccához beszélne.

– Susanna… – kezdett bele Peter, de aztán elhallgatott.

A nők bosszús pillantást vetettek rá. A jelek szerint Peter ismerte őket.

Leo kuncogni kezdett.

– Lord Parkhurst, most megismerheti a Leland nővéreket, Susannát és Rebeccát, valamint a kuzinjukat, Lady Elizabeth Cabotot, a herceg testvérét.

Julian tudta, hogy a herceg félig spanyol, úgyhogy arra a következtetésre jutott, hogy a fekete hajú nő lehet a testvére. Akkor pedig a vörös hajú nő Rebecca testvére. Még talán hasonlított is rá egy kicsit a szemüveg alatt, amelyet viselt. Ugyanaz a finom metszésű orr, ugyanaz a magas arccsont. Rebeccának azonban sokkal bujább volt az ajka.

– Csak egy okot tudok elképzelni, amiért három társasági hölgy behatolna egy férfiklubba – mondta Julian lassan.

Rebecca arca lángba borult, de a férfi nem tudta elképzelni róla, hogy ártatlan lenne.

– Fogadást kötöttünk – felelte a lány.

Julian fölvonta a szemöldökét, és közelebb lépett hozzá. Tudta, hogy társaságbeli úriember létére túl magas és túl széles vállú. A teste inkább egy bokszolóé volt, és látta felvillanni a félelmet Susanna szemében, ahogy előrelépett.

Rebecca azonban szemrebbenés nélkül meredt rá, láthatóan nem ijedt meg tőle.

– Fogadást kötöttek, hogy el tudják-e lopni ezt a képet? – kérdezte.

A lány nem nézett a társaira megerősítésért.

– Jaj, dehogy! Aligha hihettük, hogy sikerülhet. Csak tréfát akartunk űzni azzal, hogy elrejtjük.

– Tehát tudtak erről a festményről?

– Nem! De hogy is választhattunk volna másikat, miután megérkeztünk? A férfiak meglehetősen közönséges népség.

Mondja a nő, aki meztelenül pózolt egy festményhez, gondolta magában Julian, és kissé még szórakoztatónak is tartotta a dolgot.

– Szerintem más oka van annak, hogy ezt a festményt vették célba – mondta. – A művész, Roger Eastfield azt állítja, hogy a modell egy arisztokrata hölgy. Szóval, melyikük az?

Amikor a képre mutatott, látta, hogy a nők is odapillantanak. Mindegyikük elpirult, nyilván szégyellték magukat. Rebecca elszántan szegte fel az állát, de mielőtt még megszólalhatott volna, Elizabeth és Susanna kórusban kijelentették:

– Én vagyok a modell.

Julian hallotta Leo kuncogását, de egy pillanatra sem vette le a szemét Rebeccáról. A lány szélesen rámosolygott, mogyoróbarna szeme pedig hirtelen csillogni kezdett.

– Én vagyok a modell.

A férfi karba fonta a kezét, közben pedig nem kerülte el a figyelmét, hogy Rebecca tekintete – kissé idegesen – végigsiklik a testén. Önkéntelenül is csodálni kezdte ezeket a nőket a bátorságukért, ahogy megpróbálták védelmezni Rebeccát.

– Nohát, micsoda rejtély! – mormolta Leo, akinek kihallatszott a hangjából, milyen jól szórakozik.

– Ugyan már, hölgyeim! – mondta Peter. – Egyiküktől sem vártam volna ilyesmit. Ha a fivéreik tudnának erről…

– Nincsenek Londonban – vágott közbe Elizabeth merészen.

– A szezon kellős közepén? – kérdezte Julian. Most már tudta, hogy a nők miért mertek szabadon rosszalkodni.

– Vadásznak… – Rebecca figyelmeztető pillantásának hatására Susanna elharapta a mondatot.

– Vadásznak – ismételte meg Leo, miközben összedörzsölte a tenyerét. – Vidéken? Külföldön? Történetesen tudom, hogy a hercegnek terjedelmes birtokai vannak Skóciában.

Elizabeth nem szólt semmit, de sötét szeme bosszúsan villogott.

Julian jobban összpontosított, mint tíz éve bármikor, mióta azon igyekezett, hogy feltámassza a hercegséget. Válaszokat akart, és legszívesebben addig rázta volna Rebeccát, amíg a lány meg nem mondja neki, hogy került hozzá a lopott gyémánt.

– Utunkra kell engedniük minket – mondta Rebecca.

A férfi remélte, hogy egyenes tekintete idegessé teszi a lányt.

– Nem, nem kell. Jelenthetjük is a dolgot.

– De talán nem fogjuk – szólt közbe Leo, és közelebb lépett. – Nem ismerem jól a hölgyeket…

– Mi azonban tudjuk, ki maga – vágott közbe Susanna egy szigorú nevelőnő hangján. A szemüvege úgy csillogott a lámpafényben, mintha annak segítségével akarná megsemmisíteni a férfit.

Leo a mellkasára tette az egyik kezét, és meghajolt.

– Akkor a hírnevem megelőz engem. Hadd bizonyítsam be, hogy megfelelek a várakozásainak. Uraim, fogadást ajánlok.

Julian nem akarta ilyen részeges bolondságokra pazarolni az idejét, de kényszerítette magát, hogy türelmet tanúsítson, ez a képessége ugyanis sokat segített neki az évek során. A gyerekkorát azzal töltötte, hogy türelmesen várta, hogy megmenthesse a családját, aztán felnőttkorában türelmesen kezelte a befektetéseit és a vállalkozásait, közben pedig türelmesen kereste a tökéletes feleséget. Leo fogadása talán még a hasznára is válhat.

– Miről lenne szó? – kérdezte Peter gyanakvóan.

Leo elmosolyodott.

– Azt ajánlom, hogy mindhárman próbáljuk meg kideríteni a modell kilétét… bármi módon.

A néhány pillanatra beálló csend lehetőségekkel és ígéretekkel volt tele.

– Ez nevetséges – mondta végül Rebecca hűvösen.

– Nincs túl sok választásuk – felelte Julian, miközben arra gondolt, hogy a fogadás segítségével talán feltárhatja a családját ért tragédia okát. – Ki vannak szolgáltatva nekünk. Ha nem akarnak együttműködni, akkor viselniük kell a… feltárulkozásuk következményeit. Sok férfi látta már ezt a festményt. Kíváncsi vagyok, mit szólnának, ha tudnák…

– Ez zsarolás! – jelentette ki Susanna kurtán.

– Nahát, Miss Leland, ez olyan csúnya szó! – mondta Leo. – Saját magukat hozták ebbe a helyzetbe, és úgy vélem, tisztességes visszavágást kapnak ezért a merész mutatványért. Engedjük, hogy szabadon távozzanak, maguk pedig elfogadják az igazság kiderítése érdekében tett próbálkozásainkat.

– Szóval azt hiszik, hogy ha falkában támadnak ránk, akkor megtörhetik az ellenállásunkat? – kérdezte Rebecca. – Uraim, ez sosem fog bekövetkezni.

– A hangja tele van kihívással – mondta Julian. – Ez tetszik.

A lány azonnal visszafordult felé, és mindjárt el is árulta az idegességét azzal, hogy megnyalta a szája szélét.

Juliannek pedig, mindazok után, amiken keresztülment – a családja és a vállalkozásai iránti elkötelezettsége és a Botrányos Hölggyel kapcsolatos megszállottsága ellenére is –, elég volt csak megpillantania ennek a nőnek a nyelvét, hogy felkavaró gondolatai támadjanak. Fölnézett a festményre, a pompás mellekre, a combok között megbúvó sötét árnyékra, aztán összeszorította a fogát, és az elveszett gyémántra, valamint az apja bukására összpontosította a figyelmét.

– Szerintem maga a modell – mondta Rebeccának halk, rekedtes hangon.

A levegő úgy szikrázott közöttük, mint ahogy a villámok csapkodnak a tikkasztó nyári estéken.

A lány fölszegte az állát.

– Már megmondtam, hogy én vagyok az. Mi ebben a kihívás?

– Ketten maguk közül hazudnak, de szerintem nem maga. Leo, te mit mondasz?

Leo elgondolkodva dörzsölte meg az állát, miközben körbejárta és szemrevételezte a nőket, akik olyan nyugtalanul mocorogtak, ahogy a kancacsikók szoktak a Tattersall istálló árverésén.

– Azt már az alakjukból látom, hogy rokonok. Ennyi ruhán, ráadásul férfiruhán keresztül lehetetlen különbséget tenni.

– Maga most nagyon otrombán viselkedik – jelentette ki Elizabeth sokgenerációs nemesi gőggel.

– Ti pedig botrányosan viselkedtek, Elizabeth – mondta Peter halkan. – Mindannyian. Nem hiszem el, hogy…

– Nem hiszed el, hogy ezek közül a hölgyek közül az egyik ilyen merész lenne? – kérdezte Julian lágy hangon. – A társaságbeli hölgyeknek nem sok dolguk van, mielőtt férjhez mennek. – Látta a három nő felháborodott pillantásait, de nem foglalkozott velük. Az elmúlt év során alapos kutatásokat végzett a hölgyekkel kapcsolatban. – Bizonyos típusú nők akár még… unhatják is magukat.

– Ne tegyen úgy, mintha megértene minket! – csattant fel Rebecca.

– Talán most még nem, de szándékomban áll sokkal jobban megismerni magát.

Az alkohol kezdte egyre jobban kikezdeni Julian híres önuralmát. Látta, ahogy Rebecca állkapcsa megfeszül, és azon kapta magát, hogy a lány kezdi majdnem annyira érdekelni, mint a gyémánt.

Leo megállt Susanna, a szemüveges Leland lány előtt. Su-sanna megsemmisítő megvetéssel nézett a szemébe.

– Peter! – szólalt meg Leo. – Mondd, hogy szerinted Elizabeth a modell.

Peter összevonta a szemöldökét.

Susanna bátor fellépése megingott, és az egész teste megmerevedett.

– Hogy merészeli, uram?! Nem tartom képesnek arra, hogy felismerje az igazságot. A hírneve alapján maga nem túl intelligens.

– Nem sokszor láthattam magát a társaságban forgolódni, igaz? – kérdezte Leo lassan, aztán felcsillant a szeme a felismeréstől. – Maga az a kékharisnya, ugye? Aki a művészetekkel is kacérkodik?

– Kacérkodik? – visszhangozta a lány jeges hangon.

– Úgy vélem, emiatt valószínűbb, hogy modellt állt egy művésztársának. Micsoda móka! Peter, mit mondasz? – Leo egy pillanatra sem vette le a szemét Susannáról, mintha attól tartott volna, hogy a lány eltűnik, ha szem elől téveszti.

Peter felsóhajtott.

– Rebecca, Susanna, a fivéretek a barátom. Olyan sokszor segített már nekem, hogy számon sem tudom tartani. Nem tudok ilyesmit elképzelni rólatok, bármit is állítotok – mondta, majd Elizabethre pillantott. – Ezek szerint csak te lehettél a modell.

A lány vidáman elmosolyodott.

– Én megmondtam!

Peter feléje hajolt, és visszamosolygott rá.

– Én pedig élvezettel fogom bebizonyítani.

Elizabeth arcáról lehervadt a mosoly.

– Akkor ezt meg is beszéltük, uraim – jelentette ki Leo jóindulatúan, könnyed hangon. – Ez a fogadás önmagában is élvezetes lesz, de úgy vélem, némi anyagi természetű jutalom csak még tovább fokozhatja a lelkesedést.

– Micsoda nagy szavak! – szemtelenkedett Susanna.

Julian feszülten elmosolyodott.

Leo felnevetett, aztán elgondolkodó tekintettel Julianre és Peterre nézett.

– Legyen, mondjuk… ötszáz font?

Julian bólintott. Neki nem jelentett gondot az összeg, de tudta, hogy Peter csak egy lovag legkisebb fia.

Peter azonban szintén bólintott.

– Rendben.

Julian semmit sem árult el az ékszerről. A fogadás az fogadás, és mindenkinek a saját eszközeivel kell küzdenie.

Néhány pillanatig alig hitte el, hogy az elveszett gyémánt utáni kutatása ilyen közel került a sikeres végkifejlethez. Egész felnőtt életét azzal töltötte, hogy felélessze a címét megillető tiszteletet, valamint hogy megmentse a birtokát és az övéit. Sosem szegte meg a konvenciókat, még a legjelentéktelenebb befektetésekhez is óvatosan és megfontoltan közelített, ebbe pedig a feleségkeresés is beletartozott.

Erre most itt áll, Rebecca Leland meztelenségétől teljesen megbabonázva, annak a gyémántnak a csábításában, amely hozzájárult az apja bukásához – és éppen az a nő provokálja, aki úgy viselkedik, mintha amit tett, valamiféle nagy kaland lenne, nem pedig egy borzasztóan kockázatos cselekedet.

Egyáltalán nem értette ezt a lányt. De meg fogja érteni.

– Ennek semmi értelme – mondta Rebecca, és csípőre tette a kezét.

Nem kellett volna felhívnia a figyelmet nőies domborulataira, különösen, hogy azok olyan merészen tárultak föl a mögötte lévő festményen.

– Most azonnal eldönthetnénk a kérdést – felelte Leo. – Mindhárman levetkőzhetnének, és akkor látnánk, mi az igazság.

A nők fülig vörösödtek, és megvető pillantást vetettek Leóra.

Julian azonban nem akarta, hogy ilyen könnyen fény derüljön az igazságra. Szüksége volt a fogadás álcájára, hogy kérdezősködhessen.

– Örömmel állok a kihívás elébe, hogy kiderítsük az igazságot, no meg a maguk indítékait – mondta Leo. – Ez érdekel a legjobban.

Rebecca visszahúzta a kalapját a fejére, elrejtve dús haját.

– Most pedig, hogy megvolt a szórakozásuk, álljanak el az útból.

A kalap árnyékba borította az arca nagy részét, csak telt ajkát lehetett látni a meg-megvillanó fénynél. Julian túlságosan fel volt ajzva, úgyhogy mielőtt még valami ostobaságot csinált volna – például mindenki előtt megcsókolja a lányt –, oldalra lépett.

Rebecca azonban ahelyett, hogy elment volna mellette, visszament a nővérével és a kuzinjával a festményhez.

– Mégis mit művelnek? – kérdezte Julian hitetlenkedve, amikor azok hárman megfogták a keretet.

– Elvisszük, ami a miénk – felelték a nők anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetettek volna rá.

– A klub törvényes keretek között vásárolta meg a képet a festőtől – jelentette ki a férfi.

– Semmi keresnivalója nincs itt – mondta Elizabeth, akinek a hangjában ingerültség vibrált.

– Az volt a terv, hogy egy magángyűjteménybe kerül – mondta Peter lassan. – Ez logikusan hangzik, Elizabeth, tekintve, hogy ki a bátyád. De elszámítottad magad.

– Mindannyian elszámították magukat – tette hozzá Julian.

– Nem akarhatják, hogy más férfiak is lássák a képet a fogadásuk időtartama alatt! – mondta Rebecca. – Mi van, ha másoknak is hasonló ötletük támad?

– Erre azelőtt kellett volna gondolnia, hogy modellt állt. – Julian azon tűnődött, vajon mások is felismerték-e a gyémántot a festményen, vagy épp Rebecca karcsú nyakán azon a bálon. Talán senki sem törődik már a maharadzsa ajándékával, gondolta keserűen. A gyémánt most ott csillogott fölöttük a lámpafényben. Hogy lehetett ez a lány olyan bolond, hogy nyilvánosan viselje?

Talán mert azt hitte, hogy a titka biztonságban van Franciaországban.

Rebecca felszegte a fejét, és azt kérdezte:

– Mit kapunk, ha egyikük sem jön rá az igazságra?

– Szóval részt akarnak venni a fogadásunkban? – kérdezett vissza Julian, akinek tetszett ez a lehetőség. Vajon miért akarta ennyire, hogy ez a fiatal nő, aki nyilvánvalóan sokkal fiatalabb nála, részt vegyen valamiben, ami tönkreteheti?

De hát ezt már amúgy is megkockáztatta, amikor meztelenül pózolt egy képhez. Julian azon kapta magát, hogy irigyli a festőt, és azon töpreng, milyen kapcsolatban lehetett a modelljével. Hogy elnyomja magában a kíváncsiságot, kényszerítette magát, hogy a gyémántra gondoljon.

– Természetesen megnyerik a festményt – válaszolta Leo, mielőtt még Julian megszólalhatott volna.

Julian nem tudta elképzelni, hogy lemondjanak a képről, de már késő volt.

– Akkor tisztázzuk a dolgot – mondta Rebecca összehúzott szemmel. – Maguk hárman fogadást kötnek arról, hogy ki a modell. Ha nem tudják kideríteni az igazságot, mi megnyerjük a festményt.

– Így van – felelte Julian, de közben már azon járt az esze, hogyan fordíthatná a maga hasznára a fogadást.

– Úgy vélem, meg kellene állapítanunk egy határidőt. – Rebecca elgondolkodva nézett a barátnőire, aztán pedig a férfiakra. – Egy hetük van, hogy megnevezzék a modellt, uraim, méghozzá úgy, hogy nemcsak találgatnak, hanem bizonyítékokat is fel kell mutatniuk.

– Ez nevetséges – mondta Leo gunyoros hangon. – Egy hét semmiképpen nem elég. A szezon végéig kérünk időt.

– Nem – felelte a lány. – Egy hónap, de egy nappal sem több.

Julian összenézett a barátaival, aztán beleegyezően bólintott. Így elég ideje lesz arra, hogy kövesse a Botrányos Hölgy nyomát, és tisztázhassa az apja nevét. Kár, hogy az életbe már nem tudja visszahozni, gondolta komoran.

A három nő elmasírozott mellettük. A férfiak ismét összenéztek, aztán ők is kimentek a helyiségből, és a korlátra könyökölve nézték, ahogy a nők lemennek a lépcsőn, aztán kisétálnak az ajtón.

Leo elvigyorodott.

– Ez aztán kellemes este volt! – mondta, és Julianre pillantott. – Te pedig megleptél engem, öreg barátom.

Tényleg régi barátok vagyunk, gondolta magában Julian, miközben megvonta a vállát. Neki tízéves korában ott kellett hagynia Etont, mert az apja nem tudta tovább fizetni a tandíjat. Noha grófi cím várt rá, sok fiú – aztán pedig férfi – keresztülnézett rajta a szegénysége miatt, amíg a saját erejéből olyan férfivá nem vált, akin nem lehet keresztülnézni.

Leót azonban nem érdekelte a pénz. Ő továbbra is meghívta Juliant a szünetekben a családjához, és továbbra is látogatta őt, elviselve a Julian családjában uralkodó káoszt. Peterrel később barátkozott össze, amikor érezte, hogy a férfinak segítségre van szüksége, hogy másodszülöttként megtalálja a helyét az életben. Peter hamar kitanulta a befektetések csínját-bínját, és Julian több vasúttársaságában is részesedése volt.

Több minden is összekötötte őket, amelyekhez most még hozzájött a három nővel kapcsolatos kihívás is. A jelek szerint a hölgyek el voltak szánva arra, hogy kockára tegyék a jó hírüket.

Leo megveregette két barátja hátát.

– Győzzön a legjobb!

Julian úgy érezte, mintha tavaszi szellő ébresztette volna föl a sötét tél zsibbadtságából, hogy olyan kihívások elé állítsa, amelyekről már azt hitte, rég maga mögött hagyta őket.

Rebecca Lelandnek hála, megfejtheti a családi rejtélyt, tisztázhatja az apja nevét – és közben azzal töltheti az idejét, hogy titkokat csaljon ki egy gyönyörű nőből.

2. fejezet

Másnap, az ebéd végeztével Rebecca Leland őszinte örömmel fogadta Lady Fogge javaslatát, hogy a vendégek vonuljanak vissza az üvegházba. Ha ugyanis még egy percig néznie kell a vele szemben ülő Parkhurst gróf mindentudó, derűs arckifejezését, szégyent hoz a neveltetésére, és nevetni kezd. Csak kacagna és kacagna a groteszk helyzeten, amelybe lavírozta magát. Gondtalan életében ez volt eddig a legizgalmasabb dolog, amit valaha csinált. A nővére és a kuzinja döbbenetüket fejezték ki a viselkedése miatt, amikor a klubot elhagyván mindannyian beszálltak a bérkocsiba. Az arcukra rémület és félelem volt írva, Rebecca azonban kizárólag kíváncsiságot és izgalmat érzett – különösen, amikor a grófra gondolt, aki még az álmaiban kísértette.

Akárhogy is, a nővére, Susanna folyamatosan együttérző pillantásokat vetett rá Lady Fogge asztala fölött, mert ő még nem tudta, hogy Rebeccának semmi szüksége efféle támogatásra. A lány tudta, hogy Susanna nem úgy tekint a dilemmájukra, mint ő, és hogy most szerencsésnek tartja magát, amiért az ő kínzója nem bukkant fel. Mr. Leo Wade, a semmirekellő gazfickó számára valószínűleg még túl korán van ahhoz, hogy felkeljen az ágyból, gondolta Rebecca, és elnyomott egy gúnyos mosolyt.

Nem így a gróf. Ő üzletember volt, legalábbis Rebecca így hallotta. Ahogy a húszfős társaság kényelmesen végigsétált a Fogge-palota galériáján, Lord Parkhurst a háziasszonnyal beszélgetett, aki úgy fejezte ki az örömét, hogy ösztönösen megérintette a férfi karját. Lady Fogge kedves, pufók arcú nő volt, csakúgy, mint a férjezetlen lánya. Nyilván el volt ragadtatva, amiért a hírhedten visszahúzódó, nőtlen gróf elfogadta a meghívását.

Rebecca csak néhányszor látta a férfit az elmúlt évek során a vacsoraasztaloknál vagy éppen a zsúfolt báltermekben. Pletykákat persze hallott róla, és ezek nem mindig voltak hízelgőek. A család vagyonához állítólag valami csúnya botrány kapcsolódott, de Rebecca nem tudta, pontosan miről van szó. Az anyja, Lady Rosa azon a véleményen volt, ha nem akarják, hogy az emberek a Leland-botrányokról beszéljenek, akkor nekik sem kellene másokról pletykálkodniuk. Lady Rosa szerint azonban Lord Parkhurst nem úgy viselkedett, ahogy egy grófnak viselkednie kell. Túl sok időt fordított a befektetéseire – a vállalkozásaira, ahogy az anyja helytelenítően emlegette –, mintha Rebeccának menekülnie kellene egy olyan férfi láttán, aki úriemberhez méltatlan módon megdolgozik a megélhetéséért.

Nem is lett volna meglepő, ha egy ártatlan első bálozó menekülőre fogja a férfi látványától, gondolta magában a lány, és ismét a grófra pillantott, miközben a társaság egy hosszú lépcsősoron ment lefelé, hogy eljusson a kicsi, de buja üvegházba. Kagylóhéjakkal borított ösvények kanyarogtak a páfrányok, fák, virágzó kaméliák között, és egy halat formázó, bugyborékoló szökőkút is helyet kapott. Parkhurst grófja nem úgy nézett ki, mint egy tipikus nemesember, akinek a ruhája elegáns, törékeny testet rejt, és aki előkelően jóképű. Nem, Lord Parkhurst úgy nézett ki – ahogy a lány kuzinja, a herceg egyszer megfogalmazta –, mint egy utcai bandita. Hatalmas termetű volt, a legtöbb vendég eltörpült mellette, még a férfiak is. A túlméretezett testén úgy néztek ki az elegánsan szabott ruhadarabok, mintha menten szét akarnának repedni.

A teste azonban csupa izom volt. Rebecca egyszer látta őt végigvágtatni a Hyde Parkon a hatalmas fekete lován – nem úgy, mint a többi férfi, akik kényelmesen poroszkáltak a hölgyek kocsijai mellett, és beszélgettek velük. Nem, Lord Parkhurstnek nem volt ideje a hölgyekre. A lány emlékezett rá, hogy a szétnyíló kabátja alatt látszott, milyen keskeny a csípője, és milyen izmos a combja. Ezenkívül könnyedén irányította a ló minden mozdulatát az izmos karjával. Rebecca úgy tátotta el a száját, mintha előtte még sosem látott volna férfit.

Azt nem állíthatta, hogy a gróf nagyon jóképű lett volna. Kócos, fekete haja volt, az orra pedig úgy nézett ki, mintha egyszer már eltört volna, az arccsontja pedig félelmetesnek mutatta. Széles szája volt, amelyet a lány képtelennek hitt a mosolygásra, előző este azonban látta mosolyogni, és persze azt is, hogy a férfi kissé ittas volt a barátaival való kártyaparti után. Rebecca szinte leigázva érezte magát a férfiklubban, amikor a gróf úgy közeledett felé, mintha egy hadsereg élén hódította volna meg a grófságát, nem pedig örökölte volna.

A lány leginkább a szemére emlékezett. Ónszürke szeme volt, sivár, mint a tél, előző este azonban szinte izzott, amikor először a festményre emelte a tekintetét, aztán őt szemlélte meg. Rebecca eddig bele sem gondolt, milyen érzés lehet olyan férfiak társaságában lenni, akik látták a műalkotást – Lord Parkhurstében például, aki úgy nézett végig a testén, mintha átlátna a ruházatán. Egyszerre volt felvillanyozó és ijesztő.

A lány elhessegette a szégyenkezést. A festmény miatt már késő bánat, és ugyan ki más kötné hozzá a képhez? És mit tehetne egy gróf egy herceg kuzinjával? A fogadás nyilván részeges móka volt, amellyel a férfiak magukat szórakoztatták.

A gróf azonban most is őt nézte a szökőkút másik oldaláról, sötét pillantása igyekezett felmérni, amit lát. A lány Susanna mellett álldogált, aki addig taszigálta, amíg hátat nem fordítottak a férfinak. Rebecca azonban nem akart gyávának mutatkozni.

– Ó, bárcsak ne bámulna már téged! – mormolta Susanna.

– Vedd le a szemüvegedet, és akkor nem látod.

Susanna összeráncolta a homlokát.

– Azt hittem, a partikon nem akarod viselni – folytatta Rebecca. – Hiszen csak olvasáshoz és festéshez kell.

– A tegnap éjszaka után attól féltem, hogy lemaradok valamiről, ha találkozunk valamelyikükkel.

Rebecca elmosolyodott.

– Nem kell aggódnod. Lord Parkhurst, Mr. Wade és Mr. Derby nyugodtan játszhatják a kisded játékaikat, nekünk nem árthatnak. Talán már meg is feledkeztek a fogadásról, mert a tegnap esti iszogatásuk miatti fejfájástól szenvednek.

– Hogyhogy nem árthatnak nekünk? – meredt rá Susanna. – Hiszen tudják! De még mennyire, hogy árthatnak nekünk! Jóságos ég, most épp az anyánkkal beszél!

Rebecca az üvegház másik végébe pillantott. Lord Parkhurst tényleg az anyjuk mellett állt, és kissé lehajolt, hogy beszélni tudjon vele. Az egyébként vasakaratú asszony egészen törékenynek látszott mellette. Lady Rosa Lelandnek, egy herceg lányának egykor nagy reményei voltak a lányai kiházasítását illetően. Aztán tíz éven át küzdött Susanna férjhez menéssel kapcsolatos közönyével, illetve az apja anatómiai tanulmányaihoz való természetellenes vonzódásával. A lányok apja professzor volt Cambridge-ben, Susanna pedig arra használta a művészi tehetségét, hogy lerajzolta a boncolások eredményét. Lady Rosát ez természetesen elborzasztotta, és végül le is mondott Susannáról. Amióta azonban a fivérük csodálatos módon visszatért Angliába, miután mindenki halottnak hitte, Susanna ismét az anyjuk kedvére akart tenni, és megtisztelte a londoni Társaságot a jelenlétével. Ehhez persze szükség volt Rebecca nyomásgyakorlására is, aki mióta kikerült a tanuló-, illetve betegszobájából, az anyjuk nagy reménységének számított.

Rebecca még emlékezett rá, hogy akkoriban örömet akart szerezni az anyjának. Boldog volt, hogy ismét egészséges, és a többi fiatal lányhoz hasonlóan részt vehet a társasági életben. A férfiak idegen fajnak számítottak a szemében, ő pedig örömmel vetette bele magát a tanulmányozásukba.

Amikor azonban a családja tudomást szerzett a bátyja feltételezett haláláról, élete legszomorúbb éve következett. Minden megváltozott, beleértve őt magát is. A gyászidőszak leteltével aztán Lady Rosa csak még elszántabban igyekezett megfelelő férjet találni Rebecca számára – a lány azonban addigra elvesztette az érdeklődését a férfiak iránt. Inkább arra vágyott, hogy világot lásson, utazgasson, és élvezze az életet. Most azonban azt várták tőle, hogy menjen férjhez, és legyen olyan, mint minden más fiatal lány. És ez elképzelhetetlen volt a számára.

Majdhogynem bűntudata volt, amiért bizalmatlan volt a házasság intézményével szemben. Lady Rosa nyilván a saját megromlott házasságát hibáztatná Rebecca érdektelenségéért, ő azonban nem akarta megbántani az anyját azzal, hogy beismeri az igazat. Lady Rosa és Leland professzor a házasságuk nagy részében bizalmatlanul viszonyultak egymáshoz, ezt pedig mindenki megszenvedte. A kalandok csábítása jobban vonzotta Rebeccát, és tántoríthatatlanul hitte, hogy emiatt senki nem szenved majd. Az összes férfi ismerőse túl megfontoltnak, túl kiszámíthatónak, túl kifinomultnak tűnt, és ezzel csak tovább erősítették a házassággal szembeni ellenérzéseit. Hogy várhatná el az ilyen férfiaktól, hogy garantálják neki a szabadságát?

Parkhurst grófja azonban egyáltalán nem tűnt kifinomultnak. A lány meglepetten szisszent fel, amikor azt vette észre, hogy a férfi az anyja feje fölött őt nézi. Megint az előző esti, szinte már civilizálatlan mosoly ült az arcán, és úgy legeltette rajta a szemét, mintha minden titkát ki akarná fürkészni. Jóságos ég, hát mit gondol, mennyi titka van még, miután látta azt a festményt?

– Szerinted miről beszélnek? – kérdezte Susanna.

Rebecca elmosolyodott.

– Anyánk dicshimnuszokat zeng rólunk. Ne felejtsd el, soha senki nem fog úgy szeretni minket, ahogy az anyánk.

Susanna szúrós pillantást vetett a húgára, aztán megenyhült.

– Igen, tudom. De néha olyan… szívós tud lenni.

– Azt hiszem, most emberére akadt – felelte Rebecca gyászos hangon. Aztán ismét a szökőkút felé nézett, de Lady Rosa és Lord Parkhurst már nem voltak ott. Aztán elkerekedett a szeme, amikor meglátta, hogy az anyjuk és a gróf feléjük közelednek. – Légy erős!

– Nem, Rebecca, neked kell erősnek lenned. A gróf rád vetette ki a hálóját! Mr. Wade valószínűleg nem ennyire veszélyes.

Rebecca titokban kellemes izgalmat érzett. Látta, ahogy a férfiak és a nők egyaránt kitértek Lord Parkhurst útjából, ő azonban senki másra nem figyelt, csak Rebeccára. A lány érezte, hogy forró izgalom árad szét az egész testében, azt azonban alig észlelte, hogy Susanna megragadja a karját, miközben egyre följebb kellett emelnie a tekintetét, ahogy a gróf közeledett. Jóságos ég, kezdte úgy érezni magát, mintha valami nyalánkság lenne…

Arra vágyott, hogy történjen vele valami szokatlan – erre itt ez a hatalmas férfi, aki merészen és fenyegetően közeledik felé a társasági jó modor leple alatt.

Lady Rosa a lányaira mosolygott. Ugyanolyan sötétbarna haja volt, mint Rebeccának, és csak néhány ezüstös tincs árulkodott a koráról. Susanna az ő melegbarna szemét örökölte. Feltűnő asszony volt, veleszületett, könnyed eleganciával, ugyanakkor könyörületesség és erő jellemezte. Kibírta a félelmet, hogy elveszítheti Rebeccát a számtalan gyerekkori betegség valamelyike miatt, aztán egy éven át élt abban a tudatban, hogy meghalt a fia. A házassága majdnem tönkrement az egész életét végigkísérő botrányok súlya alatt, de Lady Rosa győztesen került ki a megpróbáltatásokból. Most már csak egyetlen diadalra vágyott, arra, hogy a lányait jó – és boldog – házasságban lássa. Rebecca már majdhogynem bánta, hogy ebben nem tud az anyja kedvére tenni.

– Drága kislányaim, mennyire örülök, hogy együtt talállak benneteket! – mondta Lady Rosa mosolyogva. – Lord Parkhurst, engedje meg, hogy bemutassam a lányaimat, Miss Susanna Lelandet és Miss Rebecca Lelandet. Atyaég, már annyit beszéltem róluk, biztosan úgy érzi, hogy már mindent tud velük kapcsolatban, amit tudni lehet.

Rebeccának az arcára fagyott a mosoly. Mindent, amit tudni lehet… hát persze. Lord Parkhurst bizonyára pontosan így is gondolja, különösen, miután egy örökkévalóságnak tűnő ideig nézte a festményt.

A lány úgy érezte, mintha megint a sötét, gyertyafénnyel megvilágított szalonban lenne, miközben túlságosan is közel állt ehhez a hatalmas emberhez, és viszonozta az intelligens, fürkésző pillantását. A férfi nem illett ebbe a hamis kertbe, amelyben az emberek lényegtelen dolgokról fecsegtek. Sokkal jobban illett volna egy erdőbe, ahol ragadozóként vadászhat a zsákmányra.

Aztán Rebecca egyszerre csak rádöbbent, hogy ő a zsákmány. Amikor elöntötte az arcát a forróság, eltűnődött, hogy a férfi észrevette-e vajon a pirulását.

– Örülök, hogy megismerhettem önöket, hölgyeim – mondta a gróf, miközben udvariasan fejet hajtott. A hangja inkább lágy volt, mint kihívó, de továbbra is mély és zengő.

A lányok pukedliztek. Rebecca érezte, hogy Susanna feszültsége némileg enyhült. Közelről és nappali fényben a férfi kicsit… másmilyennek tűnt. A homlokán ráncok nyoma látszott, mintha sokszor vonta volna össze a szemöldökét, a tekintete pedig fáradtnak tűnt.

Vajon ő is azzal töltötte az éjszaka nagy részét, hogy Rebeccára gondolt?

Nem, nyilván nem tartja érdemesnek erre. Unatkozó arisztokrata, aki talált magának valamit, amivel elszórakoztathatja magát néhány napig – legfeljebb egy hónapig, emlékeztette magát Rebecca. Noha másképp néz ki, ő sem különbözik a többi férfitól, akiket a lány ismer.

– Most találkozunk először, Lord Parkhurst? – kérdezte Rebecca udvariasan. – Úgy érzem, mintha már láttam volna magát különféle eseményeken.

– Én is láttam magát, Miss Leland.

A férfi udvariasan beszélt, Rebecca azonban kihallotta a szavai mögött rejtőző másik jelentést, és alig bírta megállni, hogy bele ne borzongjon.

– Szeretnék mindannyiuknak gratulálni Leland kapitány csodával határos visszatéréséhez – folytatta a gróf.

– Köszönjük, mylord – felelte Lady Rosa boldog sóhaj kíséretében. – Annak idején teljesen lesújtott a fiam elvesztése. A visszatérésével a férjem és én visszanyertük az életkedvünket. A kapitány ezt a hónapot a kuzinjaival tölti.

– Igen, hallottam – mondta a gróf, miközben a nővérekre pillantott. – Maga a kapitány említette. Az utóbbi időben több közös befektetésünk is volt.

Előző este miért nem mondta, hogy ismeri a bátyjukat? – tűnődött ingerülten Rebecca, akinek egyre jobban lelohadt a lelkesedése. A gróf nem is különbözött annyira a Társaságtól, mint amennyire ő gondolta.

– Az egyetemen találkozott a fiammal? – kérdezte Lady Rosa.

Lord Parkhurst összekulcsolta a kezét a háta mögött, a tartása pedig hanyag volt – túlságosan is hanyag. Rebecca érezte, hogy valami megbújik a felszín alatt.

– Nem, asszonyom.

– Ó, akkor maga biztosan Oxfordba járt. A férjem Cambridge-ben tanít.

– Tizennyolc éves koromban örököltem meg a címemet – mondta Lord Parkhurst. – Nem sok egyébre jutott időm.

Lady Rosa arcára fájdalmas kifejezés ült ki.

– Bocsásson meg, uram. Elfelejtettem, hogy az édesapja már ilyen rég elhunyt.

Rebecca egyikükről a másikukra nézett. Szerette volna megtudni, miről beszélnek, de ha később kérdezősködni kezd az anyjánál a részletek felől, akkor Lady Rosa azt fogja hinni, hogy érdeklődik a férfi iránt, és nem fog neki békét hagyni.

Hogy az anyja zavarát áthidalja, Rebecca azt mondta:

– Madingley kuzinunk ugyanezen oknál fogva nem járt egyetemre.

A férfi bólintott.

– Igen, emlékszem.

– Noha nem részesült felsőfokú képzésben, uram, úgy hallom, a férfiak nagy csodálattal beszélnek az ön tudásáról és képességeiről.

– Csodálat lenne? – A gróf szája halvány mosolyra húzódott. – Ez nagyon kedves megfogalmazás. De igen, képeztem magam, még ha autodidakta módon is. A formális oktatás előnyeit azonban érdemes kihasználni, ezt mondogatom mindig az öcséimnek is.

– Hány öccse van, uram? – kérdezte Rebecca.

A gróf szenvtelen pillantással nézett a lányra.

– Kettő, Miss Leland, tizennyolc éves ikrek.

– Akkor még fiatalok – jegyezte meg Susanna bólogatva. – Az én tizennyolcadik születésnapom óta mintha már egy örökkévalóság telt volna el.

Lady Rosa elgyötört arckifejezéssel nézett a lányára, mintha Susannának hajadonként nem volna szabad a huszonhét éves korára utalnia.

– A fiatalság nem ment fel a józan gondolkodás alól – mondta Lord Parkhurst.

– Talán abból indulnak ki, hogy maga egészen jól elboldogul egyetemi képzés nélkül is – felelte Rebecca.

A lány és a gróf tekintete kissé tovább fonódott egymásba a kelleténél, mire Lady Rosa fölvonta a szemöldökét.

– Susanna, kérlek, kísérj el a desszertes asztalhoz – mondta az asszony. – Hirtelen úgy megéheztem. További jó szórakozást, uram!

Susanna egy bocsánatkérő pillantás kíséretében hagyta magát elvezetni.

Julian nézte, ahogy a két nővér egymásra pillant, és igyekezett nem kimutatni, milyen jól szórakozik. Susanna nyilvánvalóan azt hitte, hogy magának az ördögnek a karmai közt hagyja a húgát – és ki hibáztathatná érte az előző éjszaka után?

Rebecca azonban… az ő viselkedését a férfi nem igazán értette. Előző este merész volt, parancsolgató, egyenesen rettenthetetlen, pedig három férfi gyakorlatilag fogságban tartotta őt és a rokonait. Ma szelíd arisztokrata hölgyként viselkedett, és türelmesen átengedte az irányítást az anyjának, ahogy azok a lányok teszik, akik arra várnak, hogy oltár elé vezessék őket.

– Lady Rosa igen elegánsan csinálta – jegyezte meg Julian.

– Van benne gyakorlata – felelte Rebecca szárazon.

– Akkor azt javaslom, tegyünk a kedvére. – A férfi a karját nyújtotta. – Volna kedve sétálni egyet?

A lány tekintete felélénkült, az ajka pedig mosolyra húzódott. Aztán könnyedén a gróf karjára tette a kezét.

– Úgy hiszem, az üvegházban nem eshet bántódásom.

– Bármikor nyugodtan sikíthat – válaszolta a férfi.

– Hogy aztán még ezen a héten férjhez adjanak? Nem, köszönöm.

– Kegyed most lábbal tapossa az önbecsülésemet. Sok fiatal hölgy lenne szívesen egy gróf felesége, nem?

– Talán nem olyan sok, tekintve, hogy uraságod még mindig nőtlen.

– Mert így döntöttem. Egyébként kegyed sincs még férjnél.

– Most megállapította a nyilvánvalót, uram.

A következő néhány percben csendesen sétáltak, és szép lassan eltávolodtak a többi vendégtől, bár a beszélgetésük hangját továbbra is hallották. Az üvegház végében megálltak az üvegfal előtt, amely elválasztotta őket a kerttől, és kinéztek, hogy megcsodálják. Julian azonban úgy sejtette, hogy a lány nem a kertre gondol.

Ő maga viszont a látványt csodálta… Rebecca látványát. A csinos, rózsaszínű ruha szorosan a lány mellére simult, amely pont olyan formájú volt, mint a festményen. Rebecca karcsú volt, de nem törékeny, alacsony, de nem volt híján a domborulatoknak. A haját művészi frizurába fésülték, amelyet szalagok díszítettek. A