Robert O’Trebor

A nap, amikor eltűnt a Plútó

Szerkesztő: Duró Gábor

Grafikák: Hasznos Szilvia

EPUB-szerkesztés: ElektroPress

ISBN 978-615-01-8653-5

Magánkiadás
(c) Minden jog fenntartva, 2023

A Kívülállók legendája
(Bevezetés)

A vénember pár másodperccel a mechanikus óra csörgése előtt már ébren volt, mint az utóbbi években mindig. Miután az órát elhallgattatta, a szemét továbbra sem nyitotta ki, csak beleszippantott a levegőbe.

Dohszag – állapította meg magában. Viszont a szájában nyúlpaprikás ízét érezte, ezért pár másodpercig visszatartotta a lélegzetét, majd ismét beleszippantott a levegőbe. Még mindig dohszag. Tehát ma sem – gondolta.

Csak ekkor nyitotta ki a szemét és nézett körül az apró kalyibájában. Ugyanazok a színes, de piszkos falak – mocskos vörösesbarna, mocskos zöld, mocskos barna és mocskos sárga –, ugyanaz a büdös levegő, ugyanaz a mocskos, döngölt padló. A kisszoba ugyanúgy üres volt, mint tegnapelőtt, két hete vagy akár két hónapja.

Kiballagott a konyhába, és ahogy a földön megpillantotta a lenyúzott nyúlbőrt, eszébe jutott, miért érezte a nyúlpaprikás ízét a szájában. Tegnap szerencséje volt, a nyúlcsapda nem volt üres. Felvette a bőrt, majd kivitte az udvarra, hogy kiakassza. Ekkor látta meg a közeledő vendéget, aki most is biciklivel jött.

Elsétált a kerítésig, aztán megállt, és várta, hogy a kerékpáros odaérjen.

– Hehe. Üdvözlöm felügyelő úr! – köszöntötte, amikor a vendég odaért.

– Még mindig csak nyomozó. Ehh, mindegy, ’reggelt – vetette oda mogorván a másik, miközben a biciklit úgy próbálta a korhadt fakerítésnek támasztani, hogy az lehetőleg egyben maradjon.

– Jó hírekkel érkezett? – kérdezte a vénember.

– Erről én szerettem volna érdeklődni magától – felelte a maximum a harmincas évei elején járó nyomozó, miközben szigorúan nézett az öregre. – A gyerekek még mindig nem jelentkeztek?

– Aúúú, nem. Hehe.

Közben ugyanis az öreg hosszú, fél arcát takaró ősz szakálla beleakadt a málladozó kerítés egyik korhadt deszkájába, és megpróbálta onnan kiszabadítani. Kísérleteit siker koronázta, bár közben az egyik körme letörött. A tegnapi nyúltól még vérfoltos ujját a szájába dugva kérdezte:

– Nincs róluk híre?

– Nincs. Nem látták őket, és nem is hallottak felőlük az utóbbi időben. Sem a régi, sem az új osztálytársaik nem tudnak róluk semmit. Még mindig nincs használható ötlete, hogy miért szöktek meg magától? – kérdezte a fiatalabb férfi, élesen figyelve a vénember reakcióit.

– Csak azt tudom mondani magának, mint legutóbb. Hehe. Biztos ráuntak, hogy egy ilyen vályogviskóban kell lakniuk.

A ráncokkal túlzsúfolt arcról semmilyen érzelmet nem lehetett leolvasni.

– Nem nagyon aggódik miattuk – állapította meg a nyomozó, még mindig sastekintettel vizsgálva a másik férfit.

– Nem – válaszolt sztoikus nyugalommal az öreg, most a földet bámulva, miközben egy hangyaboly széttúrásán fáradozott.

– Érdekes. Máskor, ha eltűnt gyerekek után kell nyomoznom, az aggódó rokonok mindig ott vannak a nyomomban, más esetben nincs egy… De maga… Maga csak ül itt a viskójában, teljes nyugalomban. Nem értem. Mintha tudná, hogy mi történt az unokáival.

– Hehe. Mondtam már. Nem tudom. De nem aggódom. Akárhol is vannak, akármiért is szöktek meg, akár élnek, akár nem, egyszer vissza fognak jönni. Sőt…

A mondatot nem fejezte be, csak mélázva bámulta a távoli fenyvest. A nyomozó is elnézett arra, de nem látott semmi érdekeset, csak fenyőket.

– Ezt hogy érti? – kérdezte aztán.

– Amikor a Kívülállók rendbe teszik a dolgokat, a világ minden dolgát, akkor majd nem ebben a viskóban fogok élni, az unokáim nem fognak megszökni, a fiam és a felesége sem lesz halott, és én még mindig… Bár ki tudja, talán pont a Kívülállók vitték el őket – fűzte még hozzá az öreg.

– A Kívülállók?

– Igen, ők.

– Kik azok a Kívülállók?

– Erről kérdezze inkább Ruben Blackloh-t az Űrkutató Intézetben. Hehe, igen, igen. Kérdezze csak meg nyugodtan Ruben Blackloh-t – mondta a vénember, s közben ismét a távoli fenyves felé nézett.

– Ruben Blackloh-t? – kérdezte összehúzott szemöldökkel a nyomozó. – Ki ő?

– Őt mindenki ismeri – válaszolta az öreg, továbbra is elmerülve a távoli fenyves látványában.

– Én nem – szólt a nyomozó.

– Akkor, hehe, keresse meg. Találja meg az Űrkutató, hehe, Intézetben, és megtalálja, hehe, az unokáimat is – felelte az öreg, majd köszönés nélkül hátat fordított a nyomozónak, és a düledező viskó felé ballagott.

A nyomozó még a vénember után kiabált egy kérdést, de az a füle botját se mozgatta. A férfi elgondolkozott azon, hogy az öreg után menjen-e, és megpróbálja-e szóra bírni erről a bizonyos Blackloh-ról, de ismerte már az öreget, így tudta, hogy a mai beszélgetés – még ha napnyugtáig is itt ülne – véget ért. Azonkívül sietnie kellett vissza az őrsre, ahol már várt rá a megjavított elektroautója, valamint le kellett adnia a kerékpárját is, hogy a többiek is teljesíteni tudják a havi biciklis penzumukat. Miután ellenőrizte, hogy a biciklizéstől nem piszkolódott-e össze a barna öltönynadrágja, felült a kerékpárra, és a dimbes-dombos erdei úton ugyanolyan bizonytalanul kerékpározott el, mint ahogy korábban a viskóhoz érkezett.

A nyomozó két órával később az Űrkutató Intézetben csüggedten bámulta a cipője orrát. Már túl volt egy vitán egy munkatársával a kapitányságon, mert az elektroautója még mindig a szervizben maradt, noha ígéretet kapott, hogy aznapra befejezik az ellenőrzést, továbbá sikerült megbeszélnie az illetékes kollégájával, hogy a havi biciklis penzuma túlteljesítését hogyan és mikor fogják elszámolni. És túl volt egy kissé kellemetlen beszélgetésen is az intézet portásával, aki váltig állította, hogy amióta ő itt van, nem dolgozik semmilyen Blackloh nevű ember az intézetben, és a legjobb tudomása szerint soha nem is dolgozott. Végül a nyomozó erősködésére azért vifonon felszólt Shaidson professzornak, az intézet egyik igazgatóhelyettesének, aki arra kérte a nyomozót, hogy mindenképp várja meg. Most éppen rá várt.

Használtas, fekete cipőivel szemben hirtelen egy elegáns, szürke félcipő jelent meg. Amikor a nyomozó felnézett, egy magas, vékony, enyhén őszes, indiai származású férfit pillantott meg divatos fekete öltönyben, arcán megnyerő, túlságosan is megnyerő mosollyal.

– Üdvözlöm! Jaafar Shaidson vagyok. Ön McSulze nyomozó?

– Jó napot! Igen, én vagyok, és…

– Ön keresi Ruben Blackloh-t? – vágott a szavába a professzor.

– Iiiiiigen – nyújtotta meg a szót csodálkozva a nyomozó, majd ujjával vádlón a portásra mutatott –, de szerinte nem dolgozik itt ilyen nevű ember, és soha…

– …nem is dolgozott – fejezte be a professzor a mondatot, ismét a másik szavába vágva. – Igen. Hans-Jacob, bár itt van már évek óta, tényleg nem ismerheti Blackloh-t. Ő jó ideje már nem dolgozik itt.

– Akkor meg tudná mondani, hol találom? Elképzelhető, hogy köze van valamilyen titkos szervezethez, a Kívülállókhoz. Két gyermek eltűnésével kapcsolatban merült fel ennek a csoportnak a neve, és szeretném megvizsgálni a gyerekrablás eshetőségét – darálta le a nyomozó.

Idegesítette valami a professzor modorában, és szerette volna minél gyorsabban lezárni a beszélgetést.

– Gyerekrablás? És a Kívülállók? – A professzor felnevetett. – Nem, nem, kedves McSulze nyomozó. Ebben biztos téved. És sajnos azt sem tudom megmondani, hol tudja elérni Blackloh-t. Ha egyáltalán el tudja érni. Ugyanis Ruben Blackloh tulajdonképpen meghalt.

– Micsoda? Meghalt? Mikor? – A nyomozó egész teste megfeszült.

– Hogy mikor? Hát, nagyjából negyven éve. Legalábbis a tudomány jelenlegi állása szerint.

– Negyven éve? – kérdezte a nyomozó nem titkolt csalódottsággal.

A professzor erre csak bólintott egyet.

– A tudomány jelenlegi állása szerint? – kérdezte ismét McSulze, még nagyobb csalódottsággal.

A professzor ismét csak bólintott.

– Tulajdonképpen? – folytatta a nyomozó, a csalódottsága csúcsára érve.

A professzor egy vidám pillantást vetett a nyomozó értetlenségtől még jobban megnyúlt arcára, majd így szólt:

– Jöjjön, meghívom egy kávéra. Majd közben elmagyarázom, vagy legalábbis megpróbálom elmagyarázni. Egyébként maga még tényleg nem hallott a Kívülállókról?

Pár perc séta után egy kávézóhoz értek, amely „évezredes” kávéházként hirdette magát, közvetlenül a NUHUME vállalat székhelyével szemben. Mivel már egy óra felé járt az idő, a NUHUME-ből többen is átjöttek ide, hogy egy kávé mellett olyan hosszúra próbálják megnyújtani a szünetüket, amilyen hosszúra csak lehetett, de a nyomozó és a professzor talált még szabad asztalt. McSulze számára a kávézó nem volt igazán csábító: négyszögletes, műanyagként aposztrofált asztalok piros és fehér kockás terítővel letakarva, kényelmetlen, szintén műanyag székek és seszínű kávéscsészék… A padlóról nem tudta eldönteni, vajon piszkos-e, vagy ilyen a színe. A vakítóan világoszöld falakról – a nyomozó előtt teljesen ismeretlen – pingált, nagyszakállú férfiak bámultak, inkább bele a semmibe, mintsem a vendégekre. A kávénak pedig csak nyomokban volt meg az a kávé íze, amit a nyomozó annyira szeretett.

– Jól értem? – folytatta McSulze még az utcán elkezdett beszélgetést. – Szóval a Kívülállók tudósok egyfajta titkos társasága, és… hogy is mondta? Történelemjavítással foglalkoznak? És hogy az időn kívül léteznek? De mi az, hogy az időn kívül léteznek? És mi az, hogy… Ne haragudjon, de nekem ez az egész butaságnak tűnik.

– Ez csak egy legenda, nyomozó. Ne vegye véresen komolyan – mondta vidáman a professzor, és a nyomozó biztosra vette, hogy az ő értetlenségén mulat. – Ez az egész leginkább olyasmi, mint hinni valamelyik istenben.

– A Kívülállók istenek? – kérdezte McSulze, még mindig zavarodottan.

– Nem – folytatta a mosolygást a professzor –, a Kívülállók természetesen nem istenek, de a legendájuk olyan, mint valami istenhit. A szegények, a perifériára szorultak hisznek bennük. Hisznek abban, hogy egyszer csak eltűnnek a hatalmas vagyoni különbségek, illetve inkább abban, hogy egyszer csak jobbra fordul az életük, és ha nem is a legfelső tízezerbe vagy a felső százezerbe, de legalább a középosztályba be tudnak kerülni. Vagyis hogy nem kell a város szélén a szeméttelepek mellett vagy erdei viskókban nyomorogniuk anélkül, hogy bármit is tenniük kellene ezért. Ebből a szempontból ugyan mi különbség van a között, hogy valaki valamiféle istenben, valamiféle túlvilági paradicsomban vagy a Kívülállókban hisz? És lássuk be, sokaknak mára már tényleg csak ez maradt minden reménysége. A modern kori népvándorlás alaposan felforgatta az európai világot, és beszűkítette a lehetséges kitörési pontokat.

Mondandójának végére a professzor már komolyan, mosoly nélkül beszélt.

– Maga történész? – kérdezte McSulze. – Én azt hittem, hogy fizikus vagy csillagász, hiszen az Űrkutató Intézet…

– …egyik vezető tudósa vagyok? – vette át a szót a másik, mielőtt a nyomozó befejezhette volna a mondatot. – Nem történészként és nem is szociológusként végeztem, hanem ízig-vérig fizikus vagyok, csak érdekel az a kor, illetve annak a hatásai. Tudja, az én felmenőim is a modern kori népvándorlás során kerültek a Skand Unióba Indiából. Én pedig csak az egyik 21. századi ősöm zsenialitása miatt juthattam idáig, egyébként talán én is a város szélén nyomorognék. Ő volt az, aki megajándékozta a világot a szén-dioxid-faló baktériumokkal, s ezzel sikerült véget vetni a globális felmelegedésnek. Ha ő is csak egyszerű menekült lett volna, talán nekem is a Kívülállók jelentenének minden reménysugarat. Tényleg nem értem, hogy nem hallhatta még ezt a legendát. Amikor a portás vifonozott, és mondta, hogy egy nyomozó egy bizonyos Ruben Blackloh-t keres, valószínűleg még a szám is tátva maradt a csodálkozástól.

– Ez talán azért lehetett, mert az utóbbi időben csak eltűnési ügyekkel foglalkozom, és azok, akik maga szerint hisznek a Kívülállókban, az eltűnéseket csak a legritkább esetben jelentik be – válaszolta a nyomozó zavartan, mert a professzor utolsó mondatát szemrehányásként értelmezte.

Közben azon is tűnődött, hogy van-e bármi értelme folytatni ezt a beszélgetést. Egy legenda vagy egy legendás alak nem állhat a gyerekek eltűnése mögött. Bár a professzor azt is mondta, hogy Blackloh nem kitalált, hanem valóságos személy volt, de hát állítólag már negyven éve meghalt, egy halott pedig nem követhet el gyerekrablást. Viszont a csészéjében még jócskán maradt kávé, ezért úgy döntött, megpihen egy kicsit, és nem fejezi be a beszélgetést. De folytatni sem tudta, mivel nem volt már kérdése a professzorhoz, ezért hagyta, hogy az dobjon fel valami témát. A professzor nem is váratta a nyomozót; élvezte, hogy végre az intézeten kívül van, és nem a fizikával kapcsolatos beszélgetést kell folytatnia.

– Persze van egy nagy különbség egy istenbe vetett és a Kívülállókba vetett hit között – folytatta a professzor, a másik érdektelenségéről tudomást sem véve –, mégpedig az, hogy a Kívülállók akár létezhetnek is.

– Ezt hogy érti? – figyelt fel a nyomozó. – Hát nem azt mondta, hogy Blackloh meghalt?

– Ööö, nem. Csak annyit mondtam, hogy tulajdonképpen, vagyis a legjobb tudomásunk szerint Blackloh akkor meghalt.

– Már másodjára mondja, hogy tulajdonképpen. De ez mit jelent? Hogy tud egy ember tulajdonképpen meghalni? Mi az, hogy akkor meghalt? Mikor? – kérdezte a nyomozó, és csak remélte, hogy sikerült visszafognia magát, és a professzor nem vette észre a bosszúságot a hangjában.

– A kísérletnél. Amikor Blackloh az első… – A professzor hirtelen elhallgatott. – De azt hiszem – folytatta aztán –, inkább a történet elején kellene kezdenem, ami… Ami tulajdonképpen nem is tudom, hol van… Talán ott, hogy tudja-e, McSulze nyomozó, hogy mivel is foglalkozik az intézetünk?

– Hát, gondolom, űrkutatással – válaszolt bizonytalanul a nyomozó; az űr, az űrhajózás, a távoli világok gondolata mindig is idegen maradt a számára.

– Nos, nem – felelte a professzor kissé elmosolyodva. – Az űrkutató jelzőt csak a koppenhágaiak ragasztották ránk, de mi nem az űrt kutatjuk, hanem az űrutazások időtartamát próbáljuk meg lerövidíteni. Eddig nem túl sok sikerrel, hiszen a Marsra tartó űrhajók menetidejét mindössze két nappal sikerült csökkenteni. Az elmúlt hetvenöt év során – tette még hozzá torokköszörülések között. – És itt kezdődnek a problémák. Gondoljon bele, ha hetvenöt év alatt mindössze két nappal sikerült lerövidíteni a csak a Marsra tartó űrhajók menetidejét, miközben rengeteg jól képzett űrhajózási mérnök és alkalmazott fizikus kerül ki az egyetemi oktatásból, akkor képzelje el, hogy mi lehet a helyzet a csillagközi űrutazások megvalósíthatóságával, amikor több tíz vagy száz, de akár több ezer fényévet kellene megtenni jóval a fénysebesség alatti sebességgel. Ehhez már nem elég a technikai fejlettség, ehhez az univerzum, a tér és az idő fizikai jellemzőinek és az ezekhez kapcsolható meghajtási lehetőségeknek a lehető legteljesebb megértése lenne szükséges. Ehhez nem elég néhány vagy akár rengeteg jól képzett elméleti fizikus, mert ehhez zseniális elméleti fizikusokra lenne szükség. Zseniális elméleti fizikusból azonban ebben az évezredben csak kettő született. Az egyik William T. Curtis, akiről már gondolom, ön is hallott – a nyomozó erre nem reagált semmit, csak óvatosan bólintott egyet –, a másik pedig Ruben Blackloh, akiről viszont a mai napig nem nagyon hallhatott, mert a kutatási eredményeihez csak nagyon kevesen férhetnek hozzá. Kettejük közül Curtis eredményei teljesen használhatatlanok a mi kutatási területünkön, Blackloh viszont… Blackloh viszont – ismételte meg elgondolkodva – egy nagyon furcsa elmélettel állt elő, amikor az intézet munkatársa volt. Mondja csak nyomozó, mit tud maga az időutazásról?

– Az időutazásról?

McSulze elképedése és zavarodottsága percről percre nőtt, ahogy hallgatta a professzort. Képzeletben látta magát, ahogy az amúgy is hosszúkás arca továbbnyúlik az értetlenségtől, miközben a homloka széléről lassan izzadtságcseppek folynak le. Már mindent megadott volna azért, ha pár perccel korábban a kávéját gyorsan felhörpintve szívélyes búcsút vesz a professzortól, és visszabiciklizik az őrsre.

– Gondolom, nem többet annál, mint amit maga tud az eltűnt személyek felkutatásáról. Talán még annyit sem – nyögte ki végül.

– Nos, igen. Én biztos többet tudok az ön munkájáról, mint maga az időutazásról. Fogalmazzunk úgy, hogy az időutazást elméletileg lehetségesnek tartjuk, gyakorlatilag azonban nem tudjuk kivitelezni, sőt tulajdonképpen még az időutazáshoz szükséges feltételeket sem ismerjük. De elképzelhető, hogy Blackloh-nak mégis sikerült megvalósítania.

– Elképzelhető? Vagyis nem tudják…

– …biztosan, hogy mi történt. Igen, erről van szó.

A nyomozó számára most már világossá vált, hogy a professzor előszeretettel fejezi be mások mondatait. Ez nem tetszett neki, de egyelőre figyelmen kívül hagyta.

– Kérem, várjon egy pillanatot, hadd szedjem össze a gondolataimat – folytatta a professzor.

Amíg a professzor a tenyerébe hajtotta fejét és gondolkodott, a nyomozó az ablakon keresztül a biciklijét bámulta. A kerékpár látványa egyrészt kicsit megnyugtatta: a kísértés, hogy mindent félbehagyva elrohanjon, elmúlt, másrészt eszébe juttatta az elektroautóját, és szíve szerint mégiscsak felpattant volna és indult volna a szervizbe veszekedni, de maradnia kellett. Végig kellett hallgatnia Blackloh történetét, hiszen két eltűnt gyereket keresett, és nem azzal akart bekerülni a rendőrség ismert emberei közé, hogy közel kétszáz év után ő az első olyan nyomozó, aki nem képes eltűnt embereket megtalálni. Jelenleg pedig nem maradt más lehetősége, mint ez a történész hajlamú fizikus. És bár ez a nyom is nagyon halványnak tűnt, egyelőre nem volt más, amin elindulhatott volna. Ezért inkább kért még egy kávét, és kért egyet a professzornak is, akit ugyan nem kérdezett meg erről, mert nem akarta megzavarni a gondolkodásban. Aztán hosszan, kissé elkeseredve bámulta tovább a kerékpárt, egészen addig, míg egy turistacsoport meg nem állt a járdán, és el nem kezdtek holoképeket készíteni a számukra furcsának tűnő szerkezetről. McSulze ekkor zavartan elfordította a fejét, mert nem akarta, hogy bárkinek is feltűnjön, hogy a bicikli hozzá tartozik, s inkább a kávézó unalmas, jellegtelen berendezését és a vendégsereget kezdte el tanulmányozni. Az őrsön, függetlenül attól, hogy mindenki elismerte a havi biciklis penzumok jótékony hatását az erőnlétre, utálták a biciklis időszakokat, főleg azokat a kíváncsi és vidám tekinteteket, amelyek ilyenkor az útjaikat kísérték.

– Nos – emelte fel a fejét a professzor –, amikor azt mondtam, hogy az időutazáshoz szükséges feltételeket sem ismerjük, az nem volt teljesen igaz. Egy alapfeltevésünk volt: úgy gondoltuk, hogy az időutazás során térbeli helyváltoztatás is szükséges. Ezt arra alapoztuk, hogy minden, ami az univerzumban létezik, térbeli mozgást is végez. A Föld kering a Nap körül, a Nap kering a galaxisunk középpontja körül, miközben más galaxisok gravitációs vonzást gyakorolnak a miénkre, és a miénk is a körülöttünk lévőkre. Egyszóval minden mozgásban van. Ha maga akár csak egy percet is ugrik valamelyik irányba az időben, akkor a térnek nem ugyanannak a pontjára kell megérkeznie, ahonnan indult, hanem attól egy bizonyos távolságra, méghozzá akkora távolságra, amekkorát a Föld egy perc alatt megtesz. Ez gondolom, józan ésszel is belátható. És erre alapozva állt elő Blackloh az elméletével: szerinte ahelyett, hogy a térbeli távolságok minél rövidebb időtartam alatti megtételére törekednénk, koncentráljunk inkább az időutazásra, amihez amúgy is szükséges térbeli helyváltoztatás, így nulla, sőt akár negatív idő alatt tehetünk meg bármekkora távolságot. Így még a megfelelő időpontot is kiválaszthatnánk, amikor igazán érdemes elkezdeni egy távoli bolygó kolonizálását.

Az unott arcú pincérnő megjelent a rendeléssel. Amíg a két kávét, az édesítőket és a tejesedényt – valódi, organikus tehéntejjel – az asztalra tette, a professzor csendben maradt. Csak akkor folytatta, amikor a szintetikus cukorpótló és a tej is a kávéjába került.

– Talán korábban kellett volna elmondanom, hogy Ruben Blackloh nemcsak egyszerűen zseniális fizikus volt, hanem a valaha élt legzseniálisabb fizikus. Adja össze Galilei, Newton, Einstein, Hawking és Curtis minden tudását, zsenialitását és kreativitását, szorozza meg tízzel, és még mindig csak egy olyan embert kap, aki Blackloh nyomába sem érhet. Bárki más állt volna elő hasonló kutatási tervvel, a lehető legrövidebb úton rúgták volna ki az intézetből. De Blackloh-t nem küldték el, inkább megadták neki a kért erőforrásokat – pénzt, eszközöket, laboratóriumot –, és hagyták, hadd dolgozzon. Egyedül, mert összeférhetetlen volt mindenkivel, és bosszantotta, ha nem tudott a saját tempója szerint haladni. Márpedig a tudása annyira kimagasló volt, hogy az intézet egyetlen munkatársa sem tudta követni a gondolatmeneteit. Ráadásul Blackloh, mint minden zseni, nagyon nehéz természetű ember volt. Tisztán látta a különbségeket a saját és a munkatársai képességei között. Nekem a munkámból kifolyólag rengeteg korábban íródott belső dokumentumot kellett átolvasnom. Blackloh-t mindenki csak beképzelt, nagyképű fráterként emlegette. A legkisebb kritikára… bármilyen, úgy gondolja el, hogy bármilyen kritikára is – folytatta a professzor a kezeivel hevesen gesztikulálva – könnyen dühbe gurult. Úgy tartják, hogy ágyékon rúgta egy munkatársát, csak azért, mert az illető megjegyezte, hogy Blackloh milyen kócos. No igen, hiú is volt. Jóképű és nőfaló. Igazi hedonista. Én biztos nagyon utáltam volna vele dolgozni – sóhajtott fel a professzor, miközben lerítt róla, hogy mindent megadna azért, ha együtt dolgozhatna Blackloh-val. – Azt is mesélik, hogy rendszertelenül, sőt ritkán járt be az intézetbe, mert nagyon sokszor inkább átmulatta az éjszakát, és reggel teljesen részegen ment haza, gyakran egy alkalmi barátnővel, átaludta a napot, majd este ismét nekivágott az éjszakának. Mindennek ellenére azonban haladt a munkájával. Ezt onnan lehetet tudni, hogy 2975. november 8-án, mindössze négy évvel azután, hogy előállt az elméletével, odalépett az intézet akkori vezetőjéhez, akinek egyébként is rendszeres beszámolási kötelezettséggel tartozott, és csak annyit mondott: „Elkészült!”

A professzor hátradőlt a székben, és a kávéját bámulta, mintha ott látná az akkori eseményeket.

– Három nappal később, este hétkor – folytatta, miközben a nyomozó látta a tekintetén, hogy lélekben ott és akkor van – az intézet vezetői megjelentek Blackloh laboratóriumában, ahova addig senki emberfia, még a takarítók sem léphettek be. És tudja, mit láttak ott? – tette fel a kérdést, miközben hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Gondolom, nem túl merész tipp, ha azt mondom, hogy az időgépet – válaszolta McSulze, kissé csodálkozva a kérdésen.

– És mit gondol a gép külsejéről? Maga szerint hogy nézett ki?

– Elnézést professzor úr, de én azt mégis honnan…

– Csak tippeljen! Használja a fantáziáját! Kérem!

– Rendben van! – engedett McSulze a professzor kérésének. Pár pillanatra elmerengett, és a gondolataiban egy nagyon összetett, különleges alakú gépet próbált meg összefabrikálni. – Azt gondolom – bökte ki végül –, hogy egy olyan gép lehetett, ami a labor nagy részét elfoglalta, hogy többen is tudják egyszerre használni, vagy hogy nagyobb tárgyakat is tudjanak mozgatni az időben. Valamilyen erős anyagból készülhetett. Fém, esetleg…

– Nem, nem. Tévúton jár. Elismerem, százból száz ember hasonlóképpen írná le az időgépet, mint maga. Ezzel szemben a kísérlet szemtanúi egy nagyon furcsa, sőt meglehetősen primitív szerkezetet láttak ott. Tudja… tudja, én hozzáférhettem a Blackloh-anyaghoz, és láttam holoképeket az időgépről. Egy kb. két méter magas, kb. egy négyzetméteres alapú szerkezetet képzeljen el, fából. Érti? Fából! Sima, egyszerű fából, nem fémből, nem acélból vagy hyperiumból. – A professzor a jobb kezével idegesen végigsimította rövid, göndör haját. – Nem is valamiféle gép volt az, inkább csak egy lécekből összetákolt hasábszerűség, annak is inkább csak a váza. A hasábon át lehetett látni, az oldalait nem zárta le semmi, a… a… a deszkák, vagyis a lécek az éleit képezték. – A professzor bal keze már ökölbe szorult, és egyre idegesebben beszélt. – A jobb oldalán pedig egy utazóbőröndnyi méretű doboz volt. Blackloh szerint ott rejtőzött az időgép lényege. De az zárt volt, nem lehetett belelátni, ezért nem tudjuk, mi is volt ott pontosan. – A professzor hirtelen kiengedett, ismét sóhajtott egy nagyot, majd lassabban, megfontoltabban tovább beszélt: – Blackloh beállt a hasábba, és a kezébe vette a kis doboz tetején fekvő vezérlőt. Gondolom, most felvetül önben a kérdés, hogy miért épp Blackloh maga állt be a gépbe, miért nem inkább egy élő állattal, növénnyel vagy egy élettelen tárggyal végezte el a kísérletet.

A nyomozó bólintott egyet, bár igazából ez a kérdés fel sem merült benne. Már nem sietett, már nem foglalkozott a szervizzel, már csak a történet vége érdekelte. Kíváncsi volt, hogy ennek a zseniális és rejtélyes valamikori fizikusnak lehet-e köze a vénember két eltűnt unokájához.

– Nos, erre nem tudok válaszolni – felelt a professzor a nyomozó ki sem mondott kérdésére. – De nem csak én, mások sem, azok sem, akik ott voltak a kísérletnél, illetve… de erről majd kicsit később. A válasz talán Blackloh egyéniségében rejlik. A büszkeségében. A saját zsenialitásába vetett hitében. A túlzott önbizalmában. Ő akart lenni az első. Nemcsak az időgép feltalálója titulust akarta birtokolni, hanem az első időutazóét is. Szóval beszállt a hasábba, a kezébe fogta a vezérlőt és állított rajta valamit. A terv az volt, hogy pontosan egy nap múlva az intézetvezető irodájába fog… hm, megérkezni? Betoppanni? Nem is tudom, hogy mondjam. Mindenesetre Blackloh megnyomott egy gombot, majd minden fény- és hanghatás nélkül egyszerűen eltűnt. Az egyik pillanatban még ott állt az összetákolt hasáb közepén, a másik pillanatban meg már nem. Aztán a többiek némi tanácskozás után hazamentek. Mit tehettek volna? Felvetődött, hogy megvizsgálják, mit rejt magában a jobb oldali kis doboz, de nem mertek hozzányúlni. Persze butaság is lett volna, egy kísérletbe nem szabad belenyúlni. Természetesen Blackloh laboratóriumát jó alaposan lezárták, hogy idegenek még véletlenül se juthassanak be. Egy esetleges illetéktelen behatolónak az ajtó kinyitásához mindannyiuk ujjlenyomattal biztosított mágneskártyájára lett volna szüksége.

– És másnap este hétkor nem történt semmi, igaz? – kérdezte a nyomozó.

– Annyi igaz, hogy Blackloh valóban nem érkezett meg. Rá egy évre halottnak is nyilvánították. De ha csak ennyi történt volna – az ennyit, kérem, értse erősen idézőjelesnek –, az egészet elkönyveltük volna egy tragikusan végződő kísérletnek, és talán folytatódott volna a projekt. Nem Blackloh lett volna az első tudós, aki az életét adja valamilyen tudományos áttörésért.

– Abbahagyták?

– Igen, az intézetünk befejezte ezt a projektet. Még aznap. Ennek több oka is volt. Az első az – emelte fel a professzor a hüvelykujját –, hogy tulajdonképpen nem is volt olyan munkatársunk, aki folytatni tudta volna, hiszen beszéltem már Blackloh különleges zsenialitásáról. A második pedig – emelkedett fel a mutatóujj is – Blackloh természetéből fakadt. Említettem, hogy meglehetősen büszke volt, tehát féltékeny is az eredményeire, ezért furcsán dokumentálta a munkáját, már amennyiben a feljegyzéseit dokumentációnak lehet nevezni. Kerek beszámolók és leírások helyett inkább csak rövidke megjegyzéseket vetett papírra, azokat is inkább saját magának, mintsem a tudományos közösségnek. Például az időutazással kapcsolatos feljegyzései között találtunk rá arra a fél mondatára, hogy az idő materiális manifesztációja okozza a TZX-fluxust, de azt nem fejtette ki, hogy vajon mi lehet az idő anyagi megtestesülése, sem pedig azt, hogy mi az a TZX-fluxus. Annyit sejtünk, hogy a Z és az X a háromdimenziós koordináta-rendszer egy-egy tengelye, de hogy mi lehet a T, illetve hogy miféle fluxus lehet közöttük, és hogy miért marad ki az Y tengely, arról elképzelésünk sincs. Bár úgy gondoljuk, hogy a T tengely az időbeli változás lehet, de az Y…

– Jó, ezt a részt inkább hagyjuk – vágott közbe türelmetlenül McSulze, majd azon nyomban el is szégyellte magát. – Bocsánat, csak tudja, én nyomozó vagyok, nem matematikus, ööö… illetve fizikus. Engem inkább az érdekelne, miért nem biztosak abban, hogy Blackloh meghalt. Miért mondta azt, hogy életben lehet?

– Minden jel arra mutat, hogy Blackloh akkor meghalt, kedves nyomozó. Minden. A feltevésünk az, hogy Blackloh gépe működött. Megalkotta az első működő időgépet. Úgy gondoljuk, hogy a túlzott önbizalma ölte meg, az, hogy nem tűrte a kritikát, és saját elméleteire sem tekintett kritikus szemmel. Említettem, hogy volt egy alapfeltevésünk az időutazással kapcsolatban, amit Blackloh is elfogadott, mégpedig az, hogy az időbeli mozgásnak térbeli mozgással is kell járnia. Többek között az ő kísérletéből kiindulva most azt gondoljuk, hogy ez nem így van. Egyrészt azért, mert nem pontos az az állítás, hogy minden létező dolog mozgásban van az univerzumban. Az égitestek igen, de maga a tér, amelyben az anyag elfoglalja folyton változó pozícióját, a tér, az nem. Másrészt pedig azért, mert elképzelhető, hogy az időutazás során az ugrás paraméterei már eleve magukban hordozzák a kiindulási objektum mozgási jellemzőit. Vagyis az érkezési pont térbeli koordinátái nem szükségesek az időutazáshoz, csak az időbeli koordinátákat kell megadni, persze egy saját magunk alkotta mesterséges koordináta-rendszerben, ami lényegében azt jelenti, hogy az időgép térbeli helyváltoztatásra használhatatlan. Ez a harmadik ok, ami miatt az intézetünk leállította a projektet.

– Egy pillanat, professzor úr, kérem, volna szíves ezt…

– …egyszerűbben kifejteni? – fejezte be ismét a nyomozó kérdését a professzor, enyhe mosollyal az ajkán. – Persze. Nézze, egyszerűen ugyanarról van szó, mint amikor valaki például egy hajón utazik, ami egy m/s-os sebességgel halad. Ha ez az illető a hajón felugrik a levegőbe, mondjuk két másodperces időtartamra, akkor nem két méterrel odébb fog visszaérkezni a hajópadlóra, hanem pont oda, ahonnan elugrott. Hiába vált el a hajótesttől, a hajó sebességét, vagyis a mozgásvektorait úgymond magával vitte az ugrás során is. És ha Blackloh térbeli koordinátákat is beprogramozott az utazásához, akkor valószínű, hogy valahol távol a bolygónktól lépett vissza a téridő-kontinuumunkba. A keményre fagyott teste ott lebeg valahol kint az űrben, és soha nem…

– Várjon, kérem, várjon – vágott közbe ismét McSulze. – Kérem, ne feledje, hogy én csak egy nyomozó vagyok, nem fizikus, és két eltűnt gyereket keresek, nem pedig Blackloh-t. És még nem mondta el, hogy mindezek ellenére miért nem teljesen biztosak abban, hogy Blackloh meghalt. Hiszen maga mondta, hogy… Hogy is mondta? Tulajdonképpen? A jelenlegi tudásunk szerint?

– A tudomány jelenlegi állása szerint – válaszolta a professzor elmosolyodva. – Elnézését kell kérnem, kedves McSulze nyomozó. Valóban kitört belőlem a szakbarbár. De higgye el, ugyanez történne, ha bármelyik fizikustársamat kérdezné meg az intézetből. Van viszont egy dolog, amit nem értünk az esettel kapcsolatban. Csak azt tudjuk, hogy mi történt, de hogy miért, azt nem. Egyébként, noha teljesen nem lehetünk biztosak abban, hogy Blackloh meghalt, mégis 99,9%-os valószínűséggel állíthatjuk. Egy dolgot viszont 100%-os valószínűséggel tudunk, azt, hogy a kísérlet szemtanúi, akik ott voltak, amikor Blackloh beszállt a szerkezetbe, halottak. Egy kivétellel. De már ő sem… ő sem dolgozik az intézetben. Évekkel később csúfos körülmények között kellett távoznia, miután… Bocsánat nyomozó, megint elkalandoztam. Folytatom ott, ahol abbahagytam.

– Köszönöm! – mondta megkönnyebbülve McSulze.

– Szóval – vette fel ismét az elbeszélés fonalát a professzor – negyed nyolc körül a Blackloh érkezését várók elhatározták, hogy felmennek Blackloh laborjába, hogy megvizsgálják a… nos, amit lehet. El is indultak mindannyian, kivéve Svergsson professzort.

A nyomozó a név hallatán hirtelen kiegyenesedett, kicsit felemelkedett, mintha fel akarna ugrani, de aztán visszaült a kényelmetlen műanyag székre.

– Ő volt az intézet akkori vezetője, de egy vifonhívás miatt nem indult el a többiekkel. És ez jelentette számára az életet. Ugyanis egy-két perccel azután, hogy elindultak a laborba, egy óriási robbanás rázta meg nemcsak az intézetet, de jóformán az egész várost. Akkora erejű volt, hogy az épületünk legfelső három emeletét teljesen eltüntette. Azt a három emeletet azóta sem állították vissza. Tudja, azelőtt hétemeletes volt az intézetünk, nem csak négy. A robbanás epicentruma pedig éppen Blackloh laboratóriuma volt. Semmi nem maradt a laborból, sem az időgépből, sem pedig az intézet vezető tudósaiból. Még arról is csak sejtésünk van, hogy mi okozhatta a robbanást.

– Miért olyan rejtélyes ez? – értetlenkedett a nyomozó. – Gondolom, megpróbálták megvizsgálni a gépet, és rossz helyre nyúltak.

– Nem, ezt biztos, hogy nem tették. Ne feledje, a labor ajtaját úgy zárták le, hogy a kinyitásához mindannyiuk mágneskártyájára szükség lett volna. Svergsson pedig ott maradt az irodájában.

Svergsson – tűnődött magában a nyomozó–, vajon ez az a Svergsson? Fizikus lenne? Hiszen meg se kérdeztem, nem is tűnt fontosnak. De miért nem kérdeztem meg? Nem úgy tűnt, hogy tanult ember lenne, vagy fontos beosztásban dolgozott volna. Ezért nem kérdeztem. Eh, már megint, készpénznek vettem valamit, amit csak gondoltam, pedig hányszor figyelmeztetett a főnök. De lehet, hogy akkor ott dolgozott az intézetben? Sőt, ő lett volna az igazgató?

A nyomozó nem szólalt meg, csak várta, hogy a professzor a mondandója végére érjen. Amíg magában töprengett a Blackloh körülötti gyanús eseményeken, addig úgyse tehetett fel neki kérdéseket. Pedig már lett volna néhány.

– Azt gondoljuk – folytatta a professzor az elmélkedést –, hogy a gép másnap este hétkor ismét működésbe lépett, hogy úgymond visszahozza Blackloh-t. De nem tudta visszahozni, valószínűleg azért, mert Blackloh az érkezési idejének térbeli koordinátáit is beprogramozta, az pedig nem esett egybe a szerkezet abban a pillanatban elfoglalt térbeli koordinátáival. Vagy talán csak túl messze volt, vagy… Nem is tudom. Nem tudjuk. Senki nem tudja. Mindenesetre azt gondoljuk, hogy a szerkezet működésbe lépett, hogy visszahozza Blackloh-t a mi téridő-kontinuumunkba, de a sikertelen próbálkozások közben túlmelegedhetett, és ezért robbanhatott fel. Az persze megint más kérdés, hogy mi lehetett a szerkezet energiaforrása, ami ekkora robbanást okozott. De gondolom, az ön számára ez nem releváns probléma.

A professzor hátradőlt, és tekintetével a pincérnőt kereste, aki azonban éppen nem volt a helyiségben.

– Nos, kedves nyomozó, ez minden, amit Blackloh-ról és a Kívülállókról mondani tudok – fordult vissza a nyomozó felé. – Higgye el, a Kívülállók története nem több, mint legenda, ami a perifériára szorultak körében terjedt el, pont emiatt a robbanás miatt. Úgy tartják, hogy Blackloh mégis visszatért, és ő maga idézte elő a robbanást, hogy eltüntesse mind a saját, mind az időutazás nyomait, s hogy nyugodtan, más időutazóktól nem zavartatva dolgozhasson a kiválasztott munkatársaival. De azért, mert valaminek még nem ismerjük a kiváltó okát, nem kell rögtön valamiféle normálison túlit vagy természetfölöttit keresni az események mögött. Pláne nem kell ilyesmit kitalálni.

A professzor ezzel a maga részéről befejezettnek tekintette a beszélgetést, és amint észrevette, hogy a pincérnő ismét felbukkant, rögtön meg is villantotta felé a bankkártyáját és a személyi kártyaolvasóját, jelezve, hogy kérné a számlát.

– Nem tudom, sikerült-e segítenem a nyomozásában, kedves McSulze nyomozó – folytatta aztán –, gondolom nem. De ne haragudjon, én felettébb élveztem a beszélgetést, a számlát pedig, ha megengedi, természetesen én…

McSulze udvariasan bólintott, és kicsit örült is a professzor felajánlásának. A rendőri fizetések még a 31. században sem érték el azt a szintet, hogy egy nyomozás során felmerült költségeket egy nyomozó szívesen fizesse ki a saját zsebéből. Amikor a pincérnő odalépett az asztalukhoz a fizetési adatokat tartalmazó kis chipkártyával, a professzor azt azonnal becsúsztatta a kártyaolvasójába, és ellenőrzés nélkül engedélyezte is a fizetést, amiből a nyomozó arra következtetett, hogy valószínűleg visszajáró vendég lehet. Viszont McSulze még nem engedhette el a professzort, mert már voltak újabb kérdései. Arra azonban nem számított, hogy a fizetés ilyen gyorsan fog menni, hiszen az emberek általában leellenőrzik az adatokat, mielőtt engedélyeznék a fizetést. Ezért némi rossz érzéssel a gyomrában szólalt meg:

– Várjon még kérem, professzor úr! Igazán értékes segítséget nyújtott, de lenne még pár kérdésem. Illetve szeretném, ha beszélne nekem még valakiről. Mit tud mondani nekem Svergsson professzorról?

– Svergssonról? – A professzor döbbent arccal nézett a nyomozóra.

– Igen. Például mi a keresztneve?

– Bjarne. De még azelőtt elment az intézetből, hogy én odakerültem volna.

– Él még?

– Gondolom – vonta meg a vállát a professzor. – Aránylag fiatalon, úgy harminc-egynéhány évesen került az intézet élére. Kiemelkedő tehetségű fizikus volt, ez abból is látszik, hogy ennyire fiatalon az intézet élére kerülhetett. Persze Blackloh zsenialitásától messze volt, de Blackloh-t az emberi tulajdonságai nem tették alkalmassá az intézet vezetésére, Svergssont viszont igen, mert könnyen teremtett kapcsolatot az emberekkel, és könnyen tudott kompromisszumokat, méghozzá jó kompromisszumokat kötni. Ugyanakkor vezetőként talán ez volt az egyik hibája is. Túlságosan is megértő, sőt talán naiv volt.

– Van elképzelése arról, hogy merre találom?

– Nincs. Én soha nem találkoztam vele, csak az első emeleti folyosón kiállított holoképről ismerem. Nem lepődnék meg, ha amiatt ő is elhagyta volna a várost, miután leváltották – mondta a professzor, miközben a fejével a szemben álló épület felé biccentett.

A még mindig mellettük álldogáló pincérnő diszkréten, ám lesújtó pillantással köhintett egyet. A nyomozó elnézést kért tőle, és rendelt még egy üdítőt, majd várakozóan a professzorra nézett, aki értette a célzást, és ő is ugyanazt kérte, mint a nyomozó.

– Amiatt? A puccsra gondol? – kérdezte a nyomozó, miután leadták a rendelést, és a pincérnő egy elégedett sóhaj közepette távozott.

– Persze, hogy arra – felelte a professzor. – Svergsson a NUHUME vállalat tulajdonosainak rokona volt. Távoli ugyan, de rokon. Ez a rokonság feltételezem, segítette is a pályafutását. Ez persze soha nem került kimondásra, de az a tény, hogy Svergssonnak befolyásos rokonai voltak, közrejátszott abban, hogy olyan fiatalon az intézet vezetőjévé nevezték ki. Ezzel persze nem azt mondom, hogy nem érdemelte volna meg, mindössze annyiról volt szó, hogy az érdemei mellett jelentős hátszele is volt. Aztán történt, ami történt. Gondolom, az eseményeket maga is jól ismeri: feljelentések, letartóztatások, házkutatások, perek és merényletek. Majd az a kettős öngyilkosság… – A professzor felsóhajtott.

– Igen – sóhajtott a nyomozó is. – Mintha a Rómeó és Júlia élőben játszódott volna le a szemünk előtt.

– Szerencsétlen fiatalok! Semmi bűnük nem volt, csak a családjaik voltak haragban. Ilyen dolognak soha nem szabadna megtörténnie. – A professzor, akárcsak Koppenhága összes lakója, még most, ennyi évvel a történtek után sem tudott napirendre térni az események felett.

– Azt hiszem, a hatalomért vívott harcban mindkét család túl nagy árat fizetett – mondta a nyomozó.

– De ők még élnek, ellentétben a két… Áhh, mindegy, erről ne is beszéljünk inkább! – fakadt ki a professzor.

Ezek után néhány pillanatnyi csend ült közéjük.

– Végül pedig – folytatta a professzor az eredeti gondolatmenetét –, ahogy maga is tudja jól, a Svergssonok elhagyták a várost. Bjarne Svergsson viszont maradhatott az intézet élén, senkiben fel sem merült a leváltása. Neki végül is semmi köze nem volt a vállalathoz – biccentett Shaidson ismét a NUHUME épülete felé –, ő mindvégig kívülálló maradt.

– Érdekes – mormogta McSulze maga elé. – Remélem, ezeknek az eseményeknek semmi köze ahhoz… – A mondatot nem fejezte be, mert a pincérnő visszatért a rendeléssel.

– De miért érdeklődik Svergsson iránt? – vette át a szót a professzor, miután megkapták az italokat a pincérnőtől, aki most egy kedvesnek szánt, ám nem valami jól sikerült mosollyal próbálta meg kompenzálni korábbi lesújtó pillantását.

– Lehet, hogy véletlen, de… És kérem, erről ne beszéljen senkinek, mert nem adhatok ki információkat a nyomozásról – mondta McSulze, mire a professzor szinte megadásszerűen, nyitott tenyérrel a feje mellé emelte a két kezét, amit a nyomozó ígéretként értelmezett –, de jelenleg éppen Omar és Sheila Svergsson eltűnése ügyében nyomozok, akik kint az erdőszélen, a nagyapjuknál éltek egy vályogviskóban. A nagyapát pedig Bjarne Svergssonnak hívják. Elképzelhető, hogy ő lett volna Blackloh idejében az intézetük igazgatója? Tudja, mikor hagyta ott az intézetet? És legfőképpen azt, hogy miért?

– Svergsson volt az, aki olyan csúfos körülmények között távozott az intézetből. Gondolom, mostanra ezt azért magától is kitalálta – mondta a professzor egy McSulze számára teljesen besorolhatatlan jellegű mosoly kíséretében. – Mindazt, amit tudok, kedves nyomozó, csak hallomásból tudom, mert a Svergsson távozásával kapcsolatos iratokat soha nem volt okom átnézni. Én négy éve kaptam állást az intézetben, Svergsson pedig évekkel az érkezésem előtt ment el. Illetve nem is elment, hanem elküldték, mert képtelen volt folytatni a munkáját. A Blackloh ügy miatt természetesen őt vonták felelősségre, mert mást nem tudtak volna, nem lett volna lehetséges a korábban elmondott események miatt. Persze nem a robbanást kérték rajta számon, sokkal inkább azt a metódust kifogásolták, ahogy Blackloh-t engedte dolgozni, és ami talán csak közvetve, de mégis az egyik okozója lehetett a robbanásnak. Ám végül nem mentették fel a tisztsége alól, így a robbanás és a vizsgálatok lezárulta után még évekig dolgozott az intézet élén, ráadásul jól, hatékonyan. Az eltávolításához egy családi tragédia vezetett, illetve Svergsson tragédia utáni viselkedése. Egészen pontosan…

– Mi történt? – szúrta közbe McSulze, még mielőtt a professzor rátalált volna a megfelelő kifejezésre.

– A fia és a menye – Björn és Anita – meghaltak egy közlekedési balesetben. Pontosabban a saját elektroautójuk gázolta őket halálra. Az egészben az volt a tragédia, hogy a kocsi nem magától indult el, hanem Svergsson ült a volán mögött. Részeg volt? Vagy csak figyelmetlen? Talán csak véletlenül indította be az autót? Be volt-e kapcsolva a környezetfigyelő? És ha nem, akkor miért nem? Mindezekre nem tudom a választ, kedves nyomozó, de gondolom, a rendőrségen archiválva vannak a balesettel kapcsolatos akták, ön azokhoz jobban hozzá tud férni. Mindenesetre az alig egyéves ikrek Svergssonnál maradtak, és a továbbiakban ő gondoskodott róluk. Gondolom, felfogadott egy daj…

– Emiatt távolították el az intézet éléről? – vágott közbe ismét a nyomozó, még mielőtt a professzor túlságosan eltávolodott volna a témától.

– Nem, nem emiatt, ez régebben történt, úgy tíz, talán tizenkét éve. Sajnálom, nem tudom pontosan, de feltételezem, maga ennek utána tud nézni. Svergssonnak az azt követő öt év miatt kellett mennie. Az eset után ugyanis Svergsson kissé… Nem is tudom, hogy mondjam – kocogtatta meg tanácstalanul mutatóujjával az asztalt –, megbolondult? Nem, talán inkább az összeomlott a helyes kifejezés. Tudta és be is ismerte, hogy az ő hibájából haltak meg az unokái szülei, s ezért állandó bűntudattal kellett élnie. Ez a bűntudat pedig arra késztette, hogy valahogy megpróbálja helyrehozni azt, amit elkövetett, és emiatt vette elő a Blackloh-anyagot. Tudja, nyomozó, az időutazás intézetünk kutatási céljaira nem volt alkalmas, de erre a helyzetre nagyon is az volt. És bár Svergsson korántsem rendelkezett olyan képességekkel, mint Blackloh, mégis ő volt az, akinek Blackloh állandó beszámolási kötelezettséggel tartozott, és ennek eleget is tett. Igaz, nem olyan gyakran és talán nem is olyan részletességgel, mint ahogy azt Svergsson elvárta volna, de Blackloh kisebb-nagyobb rendszerességgel referált neki. Elképzelhető, ismétlem, csak elképzelhető, mert kettejük beszélgetéseinél más nem volt jelen, hogy Blackloh pontos információkat osztott meg Svergssonnal. Lehet, hogy nem teljesen pontosakat, és talán nem is az összeset, de Svergsson mégis többet tudott az időgépről, mint bárki más az intézetben. Mindenesetre a baleset utáni öt évet Svergsson azzal töltötte, hogy megpróbálta rekonstruálni Blackloh kísérletét. Eleinte megfelelően teljesítette a kötelességeit, és csak a hivatalos munkaideje lejárta után foglalkozott a magánprojektjével, de ahogy teltek az évek, és ahogy nem jutott előbbre, úgy hanyagolta el az intézet vezetésével járó feladatokat, és koncentrált kizárólag az időgép újraalkotására. Öt évvel a baleset után már annyira megszállott lett, hogy a korábban készséges és valamennyi munkatársra odafigyelő igazgató az intézetben mindenki számára elérhetetlenné vált, hiszen minden idejét az időgép kutatásával töltötte. Hirtelen megőszült, s a külsejével nem törődve hosszú hajat és bozontos szakállat eresztett. Végül nem maradt más lehetőség, minthogy eltávolítsák az intézet éléről. Hogy azután mi lett vele, hova ment, mit csinált, azt sajnos nem tudom, de az biztos, hogy azóta a tudományos életben nem lehetett hallani róla. Arra pedig, hogy ő-e az, akinek az eltűnt unokái után nyomoz, nem tudok válaszolni. Az biztos, hogy Svergsson két gyerekről gondoskodott, amikor elküldték. De ettől még nem feltétlenül ugyanarról az emberről beszélünk.

– A feleségéről tudna nekem valamit mondani?

– Csak annyit, hogy a baleset után elváltak. De hogy mi van a nővel, él-e, vagy nem, elköltözött-e, vagy nem, arról sajnos nem tudok semmit. Nos, kíván még valamit tudni?

– Nem… illetve nem tudom. – A nyomozó tanácstalanul rázta meg a fejét. – Nyilván vissza kell majd mennem Svergssonhoz. De egy dolgot még mindig nem értek – folytatta és a professzor szemébe nézett. – Ön azt mondta, hogy 99,9%-ig biztosak abban, hogy Blackloh meghalt. Én nem vagyok fizikus, de mindaz alapján, amit most elmondott, nekem ez egyáltalán nem tűnik biztosnak.

– Ezt hogy érti? – kérdezte a professzor, és szigorú tekintettel nézett a nyomozóra.

– A következőket mondta el: először is azt, hogy Blackloh olyan különleges fizikusi zsenialitással rendelkezett, amilyet a világ még nem látott, s hogy a gondolatmeneteit senki nem tudta követni, ezért lenézte a munkatársait, bár ez utóbbi most nem feltétlenül lényeges. Másodszor azt, hogy tulajdonképpen egy sikeres kísérlet történt, hiszen Blackloh eltűnt az őt figyelő kollégái szeme elől. Ha nem is kell feltétlenül elfogadni, hogy Blackloh végrehajtotta az első időutazást, de az a szerkezet mindenképp csinált valamit. Harmadszor azt, hogy a kísérletet mégis sikertelennek nyilvánították, mert Blackloh-ról azóta sincs semmi hírük. Negyedszer pedig azt, hogy majdnem mindenki, aki a kísérlet szemtanúja volt, halott, bár ez lehet véletlen is, de a robbanást szándékosan is okozhatták.

A professzor egy heves, tiltakozó mozdulatot tett.

– Ön mondta, hogy a robbanás okairól csak sejtéseik vannak – reagált rá a nyomozó. – Én ebből csak azt a következtetést tudom levonni, hogy bármi is történt, arról sem magának most, sem az intézet munkatársainak akkor nem lehetett pontos fogalma, csak annyit és főleg csak azt tudták, amit Blackloh elmondott nekik. Illetve csak azt tudták, amit ő állított. De mi van, ha Blackloh hazudott?

A professzor tekintetéhez képest az a lesújtó nézés, amit nem sokkal korábban a pincérnőtől kaptak, kedves, barátságos pillantás volt. A nyomozó már nem először találkozott ilyen a pillantással, és megtanulta figyelmen kívül hagyni. Most elemében érezte magát, és zavartalanul folytatta a mondandóját:

– Az egész esettel kapcsolatban mindössze két használható tényünk van: Blackloh elkészített valamilyen szerkezetet, ami működőképes volt, illetve hogy másnap ez a szerkezet felrobbant.

– Arra gondol, hogy az a szerkezet nem is időgép volt? De hiszen…

– Nem, itt nem a gépről van szó – vágott közbe a nyomozó. – Felőlem akár időgép is lehetett, sőt hajlandó vagyok elfogadni, hogy az is volt, bármilyen hihetetlennek is tűnik számomra. Itt Blackloh-ról van szó, aki azt mondta, hogy egy nap múlva tér vissza, de egyrészt senki nem látta, hogy mit is állított be pontosan azon a kis vezérlőn, amit… – McSulze elgondolkozva egy pillanatnyi szünetet tartott. – Az a kis készülék ott maradt, vagy Blackloh magával vitte?

– Az utóbbi – felelte a professzor.

– Aha. Másrészt viszont, még ha látták is volna, vagy ha a vezérlő ott maradt volna, nem hiszem, hogy első látásra megértették volna a beállítások lényegét. Tehát ami azt az egy napot illeti, mindössze Blackloh állítására hagyatkozhatunk. Arra gondolok, hogy Blackloh-nak ez az állítása nem volt igaz. Ha Blackloh tényleg olyan zseniális volt, és az a szerkezet tényleg időgép volt, és tényleg működött, mint ahogy maga állítja, akkor egyáltalán nem biztos, hogy Blackloh meghalt. Bárhol és a történelmünk bármelyik pillanatában élhet. Akár még ezt a Kívülállók nevű csoportosulást is létrehozhatta.

– Nem, nem, várjon, McSulze nyomozó – szólalt meg hevesen a professzor. – Maga nem ismerte Blackloh-t.

– Tulajdonképpen maga sem.

– Igen, ez így van – felelte a professzor és megtörölte a homlokát –, de azért mégis többet tudok róla, mint maga. Elméletileg, ismétlem elméletileg, mindaz, amit most elmondott, lehetséges. Illetve lehetséges lenne, ha nem Blackloh-ról lenne szó. Mindazok alapján, amit elmondtam magának, ezeket pedig olyanoktól hallottam, akik ismerték őt, szóval ezek alapján el tudja képzelni, hogy Blackloh nem törődik a dicsőséggel, és inkább megszökik valahova a teljes ismeretlenségbe? Hogy nem kell neki a hírnév, a Nobel-, a Hawking- és a Curtis-díj? Ő lehetett volna az első, aki mindhármat egyszerre kapja meg. És maga szerint inkább lelépett, hogy létrehozzon egy történelemformáló társaságot? Ő, aki inkább megvetette és kihasználta az embereket, mintsem hogy bármilyen emberi kapcsolatot létesítsen bárkivel is? Nem, kedves nyomozó, nem. Blackloh akkor meghalt.

McSulzének feltűnt, hogy a professzor egyre idegesebben beszél.

– Az emberek – mondta a nyomozó, visszagondolva a korábbi ügyeire – sok furcsaságot képesek tenni. Váratlan dolgokat, amikre az ismerőseik vagy a barátaik nem is számítanának.

– Igen, az emberek úgy általában biztos. De Blackloh nem – mondta a professzor szűkszavúan, majd McSulzére nézett, aki elgondolkodva bámulta a poharát. – Maga tényleg azt hiszi, hogy Blackloh nem halt meg? Maga tényleg elhiszi, hogy megalapította a Kívülállókat?

– Nem tudom – válaszolta mélázva a nyomozó. – Én mindössze annyit állítottam, hogy nem lehetnek biztosak abban, hogy Blackloh meghalt. Hogy maguknak ott az intézetben ugyanúgy nincs bizonyítékuk Blackloh halálára, mint ahogy a lecsúszottaknak, vagy ahogy maga nevezte őket, a perifériára szorultaknak nincs bizonyítékuk a Kívülállók létezésére.

– Gondolja? – kérdezte a professzor összeszűkült szemmel. – Nos, maga tudja, kedves nyomozó. De ha megengedi, én most távoznék, még kötelezettségeim vannak az intézetben – mondta, és felállt.

– Persze, elnézést, hogy eddig feltartottam, ezt a második kört pedig természetesen én állom – közölte udvarias mosollyal a nyomozó.

A professzor a félig teli poharat otthagyva, köszönés nélkül, öles léptekkel hagyta el a kávézót. McSulze még pár percig üldögélt, majd az italát ő is félig otthagyva fizetett és távozott.

A nyomozó visszatekert az őrsre, de nem érdeklődött a szervizzel kapcsolatos hírekről. Leadta a kerékpárját a tárolóban, majd megegyezett a kollégájával, hogy függetlenül attól, elkészül-e az elektroautója, a következő két napban még a biciklit használja, ezzel viszont jóváírják a következő havi teljes biciklis penzumot. Aztán felszaladt az irodájába, leült a számítógépes nyilvántartás elé, és előkereste a Svergsson balesetével kapcsolatos aktákat. Sima, egyszerű ügynek tűnt. Svergsson a saját hibájának vallotta, és semmilyen tudatmódosító szer nyomát nem találtak a vérében. A műszaki vizsgálat egy folytonossági hiány miatt kialakult, beázás okozta hibát tárt fel az elektroautóban, s ezért sem megállapítani, sem kizárni nem lehetett az emberi mulasztást, de az elektroautón keletkezett lyukért Svergsson magát tette felelőssé. A halottkém mindkét elhunytnál megállapította a halál beálltát és az időpontját, de boncolás nem volt, mert ilyen egyértelmű esetekben a család kérésére elmaradhat. Svergsson pedig élt ezzel a lehetőséggel. Az elhunytakat másnap már el is porlasztották.

A nyomozó kiderítette még, hogy Svergssont később három év fegyházra ítélték, öt évre felfüggesztve, illetve az intézetben is részt kellett vennie egy meghallgatáson, de ott sem mentették fel a pozíciójából. Akkor még – tette hozzá gondolatban, majd felállt, és visszaballagott a tárolóba. A kollégáját sehol nem találta, így csak elővette azt a biciklit, amit eddig használt, felült rá, és eltekert. Még aznap beszélni akart Svergssonnal.

A nap már leszállóágban volt, amikor McSulze megérkezett az erdei viskóhoz. A kerékpárját nekitámasztotta a rogyadozó kerítésnek, majd az avarban hangosan csörtetve körbesétálta a kis házat, de a vénembernek nyomát sem látta. Így hát visszagyalogolt a kerékpárjához, óvatosan a kerítésnek támaszkodott, félve attól, hogy az bedől, és várakozni kezdett. Nem kellett sokat várnia, mert az öreg öt-tíz perc múlva feltűnt; a fenyves felől közeledett. Amikor észrevette McSulzét, meggyorsította a lépteit: kisebbeket, de sűrűbben lépett, amivel csak annyit ért el, hogy ugyanakkora sebességgel haladt, mint korábban, csak több lépéssel tudta le a távolságot. Végül azért odaért, de nem köszöntötte rögtön a nyomozót – először a kapun át belépett az udvarba, és csak a kerítés másik oldaláról kezdte a beszélgetést.

– Hehe. Üdvözlöm, felügyelő úr! Még mindig biciklivel?

– Csak nyomozó – mondta McSulze, és legyintett egyet. – Maga az a Svergsson, aki egykor az Űrkutató Intézet igazgatója volt? – Rögtön a tárgyra tért, nem volt kedve tiszteletkörökhöz.

– Igen. Voltam az intézet igazgatója. Számít ez?

– Talán. Nem hív be?

– Bejön?

– Igen – válaszolta a nyomozó, és az öregre nem is várva, már nyitotta is magának a kis fakaput.

Pár perccel később a konyhának kinevezett helyiségben ültek, legalább annyira kényelmetlen székeken, mint amilyenek az „ezeréves” kávézóban voltak.

– Jártam az Űrkutató Intézetben – kezdett bele McSulze –, és beszéltem Shaidson professzorral.

– Shaidson? Hehe. Akinek a családja már évszázadok óta a baktériumos Shaidar munkásságából él?

– Gondolom. Mintha említett volna valami ilyesmit – vonta meg a vállát a nyomozó –, de ez most nem fontos. Az viszont igen, hogy a professzor elmesélte nekem, hogy a Kívülállók nem több, mint legenda, Blackloh pedig meghalt. De maga másként gondolja, ugye?

– Persze. Szerintem nem halt meg, hanem elszökött.

– Elszökött? – A nyomozó meglepődött. – Hova? És egyáltalán mi elől?

– Mit mesélt magának Shaidson Blackloh-ról? – kérdezte az öreg. – Arról, hogy, hehe, milyen ember volt?

– Azt mondta, zseniális elme volt, nehéz természetű, nagyképű, nőfaló és hedonista. Tulajdonképpen mint embert, csak negatív jelzőkkel jellemezte.

– Soha nem is találkozott vele. Akkor honnan tudhatná?

– Miért? Nem ilyen volt?

– Nem – felelte a vénember, miközben elmélyedten az asztallapot bámulta. – Valójában, hehe, egészen másmilyen volt. De rajtam kívül más nem ismerhette így. Az igaz, hogy Blackloh soha nem látott zseni volt, de nem a beképzelt fajtából, hanem egy riadt kis nyuszi volt. Félt az emberektől, aztán már nem is szerette őket. Az a magatartás, ahogy Shaidson jellemezte őt, nem arroganciából fakadt, hanem félelemből. Blackloh úgy gondolta, hogy amíg ő bánt másokat, addig őt nem tudják bántani. A társasági vagy a szociális képességeivel problémák voltak. Gondolom, Shaidson mesélt arról a, hehe, kócos megjegyzésre adott reakciójáról? – kérdezte, és várakozón nézett a nyomozóra, mire az csak bólintott egyet. – Az nem azért volt, mert annyira megsértődött volna, hanem egyszerűen nem érzékelte, hogy mennyire ártatlan megjegyzés volt – folytatta a vénember, miközben ismét az asztallapot bámulta, mintha onnan olvasná, amit mond. – Nem tudott az emberekkel kapcsolatot, semmilyen kapcsolatot létesíteni, kivéve, hehe, ha már ivott. A nőkkel is csak akkor tudott bánni. Persze nem egy éjszakára akarta őket, csakhogy másnap reggel vagy este, amikor kiszállt a fejéből az alkohol, már nem tudott velük mit kezdeni. Nem tudott nekik mit mondani, nem tudta, hol és hogyan érhet hozzájuk. Pedig próbálta, de mindig kudarcot vallott. A nők meg persze azt hitték, hogy csak egy éjszakára kellettek. Blackloh nem azért vetette bele magát az éjszakai életbe, mert hedonista volt, hanem azért, mert semmilyen más módon nem volt képes emberi kapcsolatokat teremteni. Aztán később már nem is akart. Később már megelégedett annyi, hehe, emberi társasággal, hogy hébe-hóba bejött az irodámba, és beszámolt a kutatási eredményeiről.

– Maguk – tétovázott egy kicsit a nyomozó – barátok voltak?

– Hehe, nem. Blackloh-nak nem voltak barátai. Talán csak bízott bennem annyira, hogy sejtette, én nem fogom bántani. Nem is bántottam soha egy rossz szóval se, pedig lett volna rá alkalmam és lehetőségem is. De ez nem azt jelenti, hogy, hehe, megnyílt volna nekem, csak azt, hogy előttem egy kicsit jobban el tudta engedni magát. – Az öreg itt elhallgatott pár pillanatra. – Gondolom, véletlen – tette hozzá aztán összefüggéstelenül. – De a beszélgetéseink témái leginkább az időgép körül forogtak.

– Akkor honnan tudja, hogy Blackloh milyen volt a nőkkel? Talán ő mesélte magának?

– Dehogyis! Ennyire azért nem bízott meg bennem. Később azonban, miután eltűnt, összehozott a véletlen egy-két ilyen, hehe, alkalmi nőismerősével. Ők mondták, hogy felkelés után hirtelen nagyon rideggé, távolságtartóvá vált.

– Hm. És mesélt magának annyit a kutatásairól, hogy maga újra meg tudná építeni az időgépet? – kérdezte minden különösebb hangsúly nélkül a nyomozó.

– Hehe, én? Dehogy tudnám, dehogy tudnám. – Az öreg most felemelte a tekintetét az asztal lapjáról, és az ablakon keresztül a távoli fenyvest bámulta. – De tudja ezt maga nagyon jól, nem igaz? Ha tudja, hogy voltam ott igazgató, akkor gondolom, azt is tudja, hogy hogyan és miért kellett eljönnöm.

– Igen, tudom.

McSulze a beszélgetés alatt végig a vénember arcát figyelte, de egyszer sem látott rajta érzelmeket felvillanni. Egy kis idő után a nyomozó felállt, odasétált az ablakhoz, és ő is megnézte a fenyőket. A beszélgetésük alatt az öreg többnyire nem nézett rá, inkább az asztal lapját vagy a távoli erdőt szemlélte. Az öregnek ez a szokása legalább annyi fejtörést okozott a nyomozó számára, mint az ügy maga.

– De mondja csak, felügyelő úr! – szólalt meg a vénember.

– Nyomozó.

– Hehe, elnézést, nyomozó úr. Maga most Ruben Blackloh-t keresi vagy az unokáimat? – kérdezte, még mindig a fenyvest bámulva.

– Maga ma reggel azt mondta, hogy az unokáit talán a Kívülállók vitték el. Szerintem nem ők vitték el, hanem…

A nyomozó itt elhallgatott. Amire gondolt, abszurdnak tűnt, de megmagyarázott volna mindent.

– Hanem? – érdeklődött az öreg nyugodt, színtelen hangon.

– Nézze, elmondom, mit tudok és mit gondolok. – S azzal McSulze visszafordult az ablaktól az öregember felé, aki újra az asztallapot bámulta. – Nem maga jelentette be a gyerekek eltűnését, hanem az iskola. Maga nem is akarta bejelenteni az eltűnésüket, de nem számított arra, hogy a gyerekek korábbi iskolája kapcsolatba lép az újjal, ahova állítólag átíratta őket. Ha ez nem történik meg, akkor még most sem tudnánk arról, hogy a kis Sheila és Omar eltűnt. Amikor először kijöttem magához, egy pillanatig sem aggódott a sorsuk miatt. Akkor sem aggódott és egy csepp érdeklődést sem mutatott, amikor átkutattuk az erdőt, átvizsgáltunk minden patakmedret, minden ösvényt, minden árkot, de a nyomukat sem találtuk. Sőt, nem aggódik azóta sem, bár azt állítja, hogy nem tud a gyerekek sorsáról semmit. Nem aggódik, pedig már két hónapja sehol sem találjuk őket. Ez meglehetősen szokatlan, hiszen manapság a legrosszabb esetben is három-négy hét alatt a nyomára tudunk akadni bárkinek. A gyerekekről először azt állítja, hogy nem akartak az új iskolába járni, ezért szöktek meg, aztán inkább azt mondja, hogy a jelenlegi, nyomorult életkörülményeik miatt szöktek meg, és mutogatja a viskóját meg a döngölt padlót. Végül megpróbálja bolondnak beállítani magát, előáll a Kívülállók meséjével, és elküld engem az Űrkutató Intézetbe. Ott Shaidson professzor elmondja nekem, hogy a Kívülállók nem léteznek, Blackloh pedig meghalt, de mindezt csak feltevésekre alapozza. Közben viszont véletlenül kiderül, és ez egy másik dolog, amire nem számított – folytatta a nyomozó, és próbált az öreg szemébe nézni –, hogy az intézet akkori igazgatója maga volt. Én azonban kíváncsi volnék valamire: tényleg maga volt az intézet igazgatója, amikor Blackloh ott dolgozott?

– Hehe. Ezt nem értem. Én voltam. Mondtam már.

– Igen, mondta. És maga is mesélt Blackloh-ról, de egészen másmilyennek festette le, mint Shaidson professzor. Szerinte Blackloh arrogáns, nagyképű, hedonista, összeférhetetlen ember volt, maga viszont azt állítja, hogy Blackloh csak ilyennek mutatta magát, de valójában ijedt volt, rémült, emberkerülő, és inkább félt az emberektől, a kifelé mutatott magatartásával pedig csak azt próbálta eltüntetni, amit gyengeségnek gondolt.

– És? Ettől még én voltam akkor az igazgató az intézetben – jelentette ki az öreg a szokásos nyugalmával.

– Nem. Szerintem nem maga volt. Szerintem, amikor Blackloh-ról beszélt, akkor igazából saját magáról beszélt. Szerintem inkább maga az első sikeres időutazó. Szerintem maga nem Svergsson professzor, hanem Ruben Blackloh – mondta határozottan a nyomozó, de a vénembernek még erre se rezdült meg egyetlen arcizma sem.

– Hehe, téved. Én Svergsson vagyok, nem Blackloh. Vicces, igazán vicces, amit beszél, felügyelő úr.

A nyomozó már nem is helyesbített, csak legyintett arra, hogy az öreg előléptette, majd így folytatta:

– Várjon! Elmondom, hogy történhetett. Szerintem maga és Svergsson előre eltervezték az egészet. Úgy gondolom, akkor igazat mondott, amikor azt mondta, hogy Svergsson és maga, ha nem is voltak barátok, de valamiféle bizalmi szál alakult ki maguk között. Svergsson megértette a maga problémáit, hiszen szinte mindenki problémáit megértette, és hajlandó is volt segíteni a megoldásukban, olyannyira, hogy Shaidson professzor ezt az empatikus készséget már hibaként emlegette. Maga menekülni akart, el akart tűnni, méghozzá nyomtalanul, hogy senki ne keresse. Ezt pedig úgy tudta a legsikeresebben megoldani, hogy eljátszotta a saját halálát egy sikertelen időutazással, illetve egy sikertelennek tűnő időutazással. Aztán a robbanással eltüntetett maga után minden nyomot. Vagy talán Svergsson robbantott, hiszen ő nem tartott a többiekkel. Ezt nem tudom, és most nem is számít. De valamit elszámolhattak, mert nem hiszem, hogy gyilkolni akartak volna. A baj azonban megtörtént. Svergssonnak hallgatnia kellett, nem állhatott elő az igazsággal, hiszen az nem segített volna azokon, akik meghaltak. Csak Svergsson ment volna börtönbe, maga meg ugye, hivatalosan halott volt. De úgy gondolom, hogy Svergssont még évekkel később is nyomasztották a történtek. Csak azt nem tudom, miért nem próbálták meg az időgéppel rendbe hozni az elrontott dolgokat.