Nagyapámnak, az én kedvenc geekemnek.

Originally published in English by HarperCollinsPublishers Ltd

under the title:

GEEK GIRL

Text copyright © Holly Smale 2013

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2014

The author/illustrator asserts the moral right to be identified as the author/illustrator of this work.

Borítóterv @ HarperCollins Publishers 2013

Borító fotó @ Quavondo/Getty Images (arc), John Rensten/Getty Images (szemüveg, szem), PhotoAlto/Alix Minde/Getty Images (száj), Shutterstock.com (haj)

Tíz évvel ezelőtt Harriet Manners megváltoztatta az életemet.

Amikor a Geek Girl hősnője először betoppant a fejembe – törve-zúzva és fülig pirulva, mint mindig –, fogalmam sem volt arról, hogy mekkora hatással lesz Harriet másokra, sem arról, hogy saját magamra. Miközben leginkább a tinédzserkori énemre hasonlít a karaktere, ő maga is ott lapult a történetben. Beszélt, lélegzett, mozgott, elesett, nevetett, és az asztalok alá bújt, tőlem teljesen függetlenül. Harriet Manners valóban létező személy számomra, és az első mondatától kezdve szerettem. Azóta is a szívem és az elmém hatalmas részét uralja, mind a lapokon megelevenülve, mind azokról lekerülve.

Nem is sejtettem, hogy mások is szeretni fogják őt, azt meg pláne, hogy ennyi olvasó követni fogja a kalandjait megannyi éven át. Harriethez hasonlóan én is nehezen tudtam barátokat szerezni, és fiatalkori életem nagy részét elszigetelten töltöttem. A könyvekhez fordultam, ha vigaszra és kikapcsolódásra vágytam; tudást és társaságot nyújtottak. Rajtuk keresztül értelmeztem a világot, ami gyakran volt idegen és félelmetes számomra. Már kiskorom óta tudtam, hogy „más” vagyok, és a könyvek jelentették nekem a legjobb módot arra, hogy kevésbé érezzem magam magányosnak. Szóval amikor rájöttem, hogy nem látom magamat a regények szereplőinek egyikében sem, egyszerűen úgy döntöttem, hogy írok magam egyet. Arra gondoltam, hogy lehet, mások is kicsit „különcnek” érzik magukat, és a történeteim által talán kevésbé éreznék magukat egyedül.

És így is lett – észbontó számokban – mindenhol a világban.

Az elmúlt évtizedben több ezer üzenetet kaptam az olvasóktól, akik arról számoltak be, hogy Harriet segített abban, hogy újra láthatónak, hallhatónak, értékesnek érezzék magukat.

Hiszen ti is szeretitek őt: nem a különbözősége és különcségei ellenére, hanem pont azokért. Így jöttünk össze: stréberekből és kívülállókból álló nemzetközi hadseregből. Többé már nem voltunk egyedül. Már nem szégyenkeztünk. Nem voltunk többé hatalom, barátok vagy hang nélkül. Harrietben megtaláltuk egymást, és – legalábbis én biztosan – megtaláltuk önmagunkat.

Szóval Harriet megváltoztatta az életemet. Aztán újra megtette.

Amikor a Geek Girlt írtam, megpróbáltam megragadni a lényegi „másságot” köztem és a világ többi része között. Tudtam, hogy az, ahogyan beszélek, gondolkodom, mozgok, cselekszem, azt „furcsának” tartják, és életem nagy részét azzal töltöttem, hogy kiderítsem: miért?

Miért nevettek rajtam az emberek, és miért aggattak rám gúnyneveket? Miért küzdöttem olyan dolgokkal, amelyeket mások könnyűnek találtak? Miért volt olyan nehéz a beszélgetés? Miért nem értettem a vicceket vagy a szarkazmust? Miért éreztem nehéznek a szemkontaktust, és a zajt fájdalmasnak? Miért értettem folyton félre a helyzeteket, követtem el nevetséges hibákat, vagy éreztem magam túlterhelve, és miért bújtam folyton asztalok/szekrények alá? Miért találtam annyi örömet a tényekben és a listákban, és miért nem tartották ezt mások „menőnek”?

Aztán Harriet berobbant a világba, és más (nálam okosabb) emberek is kérdezősködni kezdtek. Lehetséges, hogy Harriet… autista? Mélyen össze voltam zavarodva, és fogalmam sem volt, mit válaszoljak. Ha Harriet rajtam alapul, akkor ez mégis hogyan működik?

Sokkal tovább tartott kitalálni, mint kellett volna.

Harriethez hasonlóan, ezek a rá vonatkozó kérdések egy hosszúra nyúló kutatás, nyomozás és feltárás útjára vezettek. A lehető legtöbbet tanultam az autizmusról – különösen annak lányoknál és nőknél való megnyilvánulásáról –, és megtaláltam a választ azokra a kérdésekre, amelyeket egész életemben kerestem. 39 évesen végül autistának és diszpraxiásnak diagnosztizáltak, ami azt jelenti, hogy Harriet is autista és diszpraxiás (és mindig is az volt).

Amikor azt mondják, hogy a könyvek életeket változtatnak meg, nem túloznak. A Geek Girl megváltoztatott. Ahogy szerettem Harriet különbözőségeit, megtanultam szeretni az enyéimet is; a hibái iránti együttérzésben – és a diadalainak ünneplésében – megtaláltam a módját, hogy ugyanezt tegyem magammal. Harriet miatt végre rájöttem, hogy különleges vagyok, és érdemes szeretni, még akkor is, ha „furcsának számítok”: szabad helyet foglalnom és megszólalnom a világban, különösen, ha mindenkinek olyan tényeket kell elmondanom, amelyek nem érdeklik őket.

Harrietnek köszönhetően újra megtaláltam az örömet azokban a dolgokban, amelyeket szeretek, és igaz örömet találok a nem „menő” dolgokban, anélkül, hogy zavarban lennék, vagy szégyellném magam emiatt. Harriet Mannerst szeretve végre megtanultam szeretni magamat is.

Mindannyian mások vagyunk, és ezek a különbségek gyönyörűek. A Geek Girlnek mindig is a különbözőség ünnepének kellett lennie, és rá kellett jönnünk, hogy mennyire varázslatos világ az, amelyben megtaláljuk az erőt, hogy önmagunk legyünk. Tíz évvel az első megjelenése után ez most is ugyanúgy igaz, mint valaha.

Ha csak egy dolgot viszel magaddal ebből a könyvből, akkor remélem, az az lesz, hogy milyen fontos megtalálni magadban azokat a részeket, amelyeket eddig próbáltál rejtegetni, és engedd ki őket. Remélem, ez segít abban, hogy befogadj mindent magad körül, ami azzá tesz, aki vagy, függetlenül attól, hogy mi az.

Remélem, hogy Harriet neked is segít szeretni önmagadat. Nem vagy egyedül.

Holly x

geek, kiejtése: /gi:k/, főnév, angol eredetű.

1.túlzottan intellektuális beállítottságú ember, magyarul: kockafej, kocka, eredeti jelentése: stréber.

2.olyan személy, akinek az érdeklődése (a társadalmi és társasági kapcsolatok ápolása helyett) egy bizonyos témára fókuszálódik. Ez az érdeklődés általában intenzív rajongássá vagy megszállottsággá is fajul.

3.olyan személy, aki erős késztetést érez arra, hogy megnézze a „geek” szó jelentését a szótárban.

A szó eredete: az ógermán geck szóból, aminek jelentése ‘bolond’.

1

A nevem Harriet Manners, és geek vagyok.

És ez már egész biztos, mert épp most ellenőriztem a szótárban a szó jelentését. Minden olyan tünet mellé kis pipát tettem, amelyet magamon is észlelek, és úgy tűnik, hogy a teljes leírás igaz rám.

Ami egyébként (ha teljesen őszinte akarok lenni önökkel) nem lepett meg nagyon. Már az a tény is elég sokat elárul rólam, hogy az éjjeliszekrényemen egy értelmező szótár van. És az is egy árulkodó jel, hogy a könyv mellett ott van egy ceruza és egy vonalzó is (mindkettő a Természettudományi Múzeumból), hogy szépen alá tudjam húzni a számomra érdekes bejegyzéseket.

Ó, és akkor még nem is említettem a tényt, hogy az iskolatáskám külső zsebén piros betűkkel ott virít a GEEK szó. Igaz, csak tegnap óta.

Valahogy így fest, csak persze nem ilyen szép betűkkel:

GEEK

Természetesen nem én készítettem a feliratot. Nagyon beteg lenne, ha a saját táskámra ilyesmit írogatnék. Ha már úgy döntenék, hogy kárt teszek a saját tulajdonomban, akkor egy megrendítő idézetet választanék valamelyik nagyon jó könyvből, vagy egy érdekes tudományos tényt, amiről csak nagyon kevés ember tud. És egészen biztos, hogy nem piros tollal csinálnám. Inkább feketével, kékkel, esetleg zölddel. Nem vagyok nagy rajongója a piros színnek, annak ellenére, hogy ez a leghosszabb hullámhosszal rendelkező fény, amelyet az emberi szem érzékelni képes.

Ha teljesen őszinte akarok lenni önökkel, fogalmam sincs, ki döntött úgy, hogy összefirkálja a táskámat (bár vannak tippjeim), de annyit elmondhatok, hogy az írása szinte olvashatatlan. Bárki is volt, az biztos, hogy nem figyelt oda múltkor irodalomórán, amikor arról tanultunk, hogy a kézírás milyen fontos önkifejező eszköz. Ami egyébként kész szerencse, mert ha netalántán találnék egy hasonló árnyalatú tollat, akkor a G és az E közé odafirkanthatnék egy R betűt. Aztán úgy tehetnék, mintha azért virítana a táskámon a GREEK szó, mert rajongok az ókori görög történelemért, vagy esetleg a feta sajtért.

Mondjuk a cheddart jobban szeretem, de ezt nem kell tudnia mindenkinek.

Na mindegy, a lényeg: mivel láthatóan a táskám, a névtelen vandál és az értelmező szótáram is ugyanazon a véleményen vannak, csak azt a végkövetkeztetést tudom levonni, hogy egy stréber geek vagyok.

Egyébként azt tudták, hogy egykor azokat az embereket nevezték geeknek, akik karneválokon léptek fel, és élő csirkék, kígyók vagy denevérek fejét harapták le a színpadi műsor részeként?

Na, látják. Csakis egy geek tudhat ilyesmit.

Azt hiszem, ezt nevezik iróniának.

2

Most, hogy tudják, ki vagyok, biztosan arra is kíváncsiak, vajon hol vagyok épp és mit csinálok, igazam van? Karakter, akció és lokáció: ezek a sztori alapfeltételei. Ezt egy könyvben olvastam, aminek a címe A sztori alapfeltételei, és egy olyan férfi írta, akinek eddig egyetlen története sem jelent meg, azt viszont már most nagyon jól tudja, hogyan építi majd fel a leendő sztoriját.

Na, akkor lássuk csak! Szóval.

Most épp december van, és az ágyamban fekszem (nagyjából tizennégy takaró alatt), és nem csinálok semmit, azon kívül, hogy egyre csak forrósodom.

Nem akarom, hogy aggódjanak vagy ilyesmi, de azt hiszem, tényleg nagyon beteg vagyok. A tenyerem nyirkos, a gyomrom háborog, és jelentősen sápadtabb vagyok, mint tíz perccel ezelőtt. És akkor ott van még egy dolog: az arcomat ellepte valami, amit nem nevezhetünk másnak, mint… kiütésnek! Apró kis vörös pöttyökkel van tele az állam és a homlokom, teljesen random helyeken jelentek meg, és egyáltalán nem szimmetrikus formában. Az államon például van egy hatalmas nagy. És egy másik épp a bal fülem mellett.

Egy újabb pillantást vetek a CD hátuljára, amit kézi tükörnek használok, majd olyan hangosat sóhajtok, amekkorát csak tudok. Semmi kétség: most már egyértelmű, hogy nagyon beteg vagyok. Nem lenne szép dolog, ha kockáztatnám, hogy megfertőzök valakit ezzel a vírussal, pláne, mert nem mindenkinek olyan erős az immunrendszere, mint az enyém. A legjobb, ha egyedül küzdök meg ezzel a betegséggel.

Küzdök egész álló nap. Anélkül, hogy kitenném a lábam a lakásból.

Még mélyebbre csusszanok a paplan alá, és szipogva nézek a szemben lévő falon lógó órára. (Nagyon ötletes: minden számot legalulra festettek, mintha lepottyantak volna. Bár ez azzal jár, hogy amikor nagy rohanásban vagyok, csak nagyjából tudom megsaccolni, mennyi lehet az idő.)

Aztán becsukom a szememet és magamban számolok: 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2…

És akkor, pont végszóra, mint mindig, az ajtó kinyílik, és a szoba szinte berobban: haj, táska, kabát és karok borítanak be mindent. Mint egy női bomba.

Nat (csak hogy mindenki számára világos legyen) a BFF-em, a legjobb barátom, és annyira egy hullámhosszon vagyunk, hogy olyan, mintha egy agyunk lenne, és születésünkkor különválasztottak volna bennünket. Vagy (ez talán közelebb áll a valósághoz) olyan, mintha két agyunk lenne, amelyet összefontak volna rögtön azután, hogy világra jöttünk.

Persze mivel ötéves korunkig nem találkoztunk, az előbbieket természetesen metaforikusan értettem, máskülönben már nem is élnénk.

Csak azt akarom mindezzel mondani, hogy nagyon közel állunk egymáshoz. Tökéletes a harmónia. Teljesen egyek és ugyanolyanok vagyunk. Olyanok vagyunk, mint két tökéletesen összefonódott, áradó tudatfolyam, amelyeknek nem áll útjában semmilyen akadályt jelentő szó.

Egy tökéletes, megkérdőjelezhetetlen szinergia szerint működünk. Mint az a két delfin a Aquaworldben, akik mindig ugyanabban a pillanatban ugranak a magasba, és olyan ügyesen passzolgatják egymásnak a labdát.

Na mindegy. Nat belép a szobába, rám néz, majd megáll, és csípőre teszi a kezét.

– Jó reggelt – krákogom a paplanok alól, majd hevesen köhögni kezdek. Az ember köhögése általában 100 km/óra sebességű, és anélkül, hogy kérkednék vele, én úgy érzem, hogy az enyém elérte a 110 vagy akár 120 km/órát is. Nagyon csúnya ez a köhögés.

– Meg se forduljon a fejedben – csattan fel Nat.

Abbahagyom a köhögést és hatalmasra guvasztott, értetlen szemekkel nézek rá. – Hmmm? – mondom ártatlanul. Aztán megint köhögnöm kell.

– Komolyan mondom. Meg se forduljon a fejedben az se, hogy megfordulhatna a fejedben.

Fogalmam sincs, mire gondol. Valószínű, hogy a láztól agyduzzanatom alakult ki.

– Nat – szólalok meg erőtlenül. A szemeimet becsukom, és két kézzel szorítom a fejemet, hogy ne hasogasson úgy. Most már biztos vagyok benne, hogy valami borzalmas kór talált meg. Nem vagyok önmagam, olyan vagyok, mint egy üres tok. Egy porhüvely. – Rossz hírem van – folytatom. Majd kinyitom a fél szemem, és körbesandítok a szobában. Nat még mindig csípőre tett kézzel áll.

– Hadd találjam ki! – mondja szárazon. – Beteg vagy.

Gyengén, de hősiesen rámosolygok: épp úgy, mint Jane Lizzy-re a Büszkeség és balítéletben, amikor ledöntötte lábáról az a rémes nátha, de ő mégis hősiesen tűrte a rá mért kínokat. – Olyan jól ismersz engem – mondom szeretettel a hangomban. – Mindig tudod, mi zajlik bennem, Nat.

– Igen, pontosan tudom. És azt is tudom, mi fog történni, ha nem kelsz ki azonnal az ágyból: a fülednél fogva ráncigállak ki onnan. – Nat tesz felém egy lépést. – És kérem vissza a rúzsomat – teszi hozzá.

Megköszörülöm a torkomat.

– A rúzsodat?

Kinyitom a számat, de aztán újra becsukom.

– Ez nem rúzs – mondom vékony hangon. – Nagyon veszélyes fertőzést kaptam el.

– Tényleg nagyon veszélyes fertőzés lehet, Harriet, ugyanis a kiütések csillámportól ragyognak, az árnyalatuk pedig tökéletesen passzol a cipőm színéhez.

Egy kicsit lejjebb csusszanok a paplan alá, így most már csak a szemeim látszanak ki.

– Ezek a vírusok nagyon gyorsan mutálódnak manapság – válaszolom minden maradék méltóságomat összeszedve. – És gyakran nagyon érzékenyen reagálnak a fényre.

– És ettől apró, metálarany pöttyök alakulnak ki?

Kihívóan megemelem az állam.

– Néha igen.

Nat orrcimpája megremeg, és a szemeit forgatja.

– Rendben. Az arcbőröd pedig elkezdett hintőport termelni, nem igaz?

Hirtelen elakad a lélegzetem. Szent kalács.

– Nagyon fontos, hogy szárazon tartsák a betegek bőrét – magyarázom olyan könnyed hangon, ahogy csak tőlem telik. – A baktériumok könnyen megtelepszenek a nyirkos helyeken.

Nat újra felsóhajt.

– Ki az ágyból, Harriet!

– De hát…

– Ki az ágyból!

– Nat, de én…

– Kifelé. Most.

Pánikszerűen nézek be a takaróm alá.

– De még nem vagyok kész! A pizsamám van rajtam! – Megpróbálkozom még egy utolsó, kétségbeesett kísérlettel. – Nat – nézek rá, és most taktikát váltok, amihez előveszem a legkomolyabb és legmélyebb hangomat. – Nem érted. Hogy érzed majd magad, ha tévedtél? Hogy tudsz majd együtt élni a tudattal? Meg is halhatok.

– Végül is igazad van – bólint Nat, és újabb két lépést tesz felém. – Tényleg. Ugyanis nem sok választ el attól, hogy meg ne öljelek, Harriet Manners. És hidd el, nagyon is jól megleszek utána egyedül. Most pedig kifelé az ágyból, te kis kamuzós!

– Beteg vagyok!

– Dehogy vagy!

– A halálomon vagyok!

– Dehogy vagy!

És mielőtt védekezni tudnék, Nat hirtelen felém nyúl, és lerántja rólam a paplant.

Nagyon hosszú ez a csönd.

– Ó, Harriet – szólal meg végre Nat, a hangja pedig egyszerre szomorú és diadalittas. Nekem pedig fogalmam sincs, hogy mit felelhetnék.

Ugyanis tetőtől talpig felöltözve, cipővel a lábamon fekszem az ágyban. És az egyik kezemben ott a hintőporos doboz, a másikban pedig az élénk vörös rúzs.

3

Na jó, bevallom, hazudtam egy picit.

Tulajdonképpen két alkalommal is. Igazából csak szerettem volna lenyűgözni önöket azzal a képességemmel, hogy igenis képes vagyok közeli kapcsolatot kialakítani más emberi lénnyel, sőt mi több, ezzel a lénnyel minden értelemben teljesen egyformák vagyunk: így sokkal normálisabb és szimpatikusabb lettem volna az önök szemében, és talán kicsit sikerült volna enyhíteni az értelmező szótárral és a hátizsákommal kapcsolatos kínos történetek okozta sokkot.

Szóval semmi sem igaz.

Köztem és Nat között igazából nem tökéletes a harmónia. Közel állunk egymáshoz, az kétségtelen, és valóban igaz, hogy szinte minden időnket együtt töltjük, és imádjuk egymást, de talán vannak pillanatok, főleg most, hogy már a felnőttkor küszöbén állunk, amikor úgy tűnik, az érdeklődési körünk és a szenvedélyeink különböznek egy picurkát.

Vagy (ahogy most már önök is tudják) inkább nagyon.

Bár ettől még, természetesen, ugyanolyan elválaszthatatlanok vagyunk. Azért számítunk BFF-nek, mert gyakran úgy meg tudjuk nevettetni egymást, hogy például egy alkalommal Nat orrán narancslé folyt ki a röhögéstől (az anyukája hófehér szőnyegére; mondanom sem kell, hogy utána nem sokat nevettünk). És azért is, mert emlékszem, amikor hatévesen a balett-terem padlójára pisilt, és ő az egyetlen ember a világon, aki tud róla, hogy még mindig ki van ragasztva egy dinoszauruszos poszter a ruhásszekrényem ajtajának belső felére.

De az elmúlt években akadt néhány olyan aprócska nézeteltérés, amikor a kívánságaink és a szükségleteink annyira eltértek, hogy… nos, konfliktus alakult ki.

És épp ez az oka annak is, hogy úgy adódott, egy picit túloztam ma reggel azzal kapcsolatban, hogy mennyire vagyok beteg: mert annyira azért nem.

Sőt, igazából egyáltalán nem. Nagyszerűen vagyok.

És ez az oka annak is, hogy Nat most egy kicsit ingerült, miközben olyan gyorsan loholunk az iskolabuszhoz, ahogy csak bírok.

– Tudod – liheg Nat, miközben arra vár, hogy beérjem, már a tizenkettedik alkalommal –, néha nem értelek, Harriet. Megnéztem veled múlt héten azt a nyomorult dokumentumfilmet az orosz forradalomról, ami legalább négyszáz órás volt. Az a legkevesebb, hogy részt veszel velem a tanulmányi úton, amelynek során lehetőség nyílik arra, hogy behatóan megvizsgáld a különböző anyagokat fogyasztói szempontból.

– Vagyis vásárolni megyünk! – pufogok, és közben az oldalamat fogom, ami szúr a futástól. – Az emberek ezt vásárlásnak hívják!

– A szórólapon nem így nevezték. Egyébként is, ez egy iskolai program: kell hogy legyen valami tanulmányi jellege.

– Nem – fújtatok. – Ez nem arról szól. – Nat megint megáll, hogy bevárjon. – Ez csak szimpla vásárlás.

És (hogy őszinte legyek) szerintem igazam is van. A Birmingham Clothes Show Live-ra megyünk. Feltehetőleg azért nevezik így, mert ruhákat mutatnak be, méghozzá: élőben. És Birminghamben. És persze megengedik azt is, hogy fizess értük. Aztán pedig haza is viheted őket.

Márpedig ezt a jelenséget úgy nevezik: vásárlás.

– Tök jó buli lesz – hallom Natet, néhány méterrel előttem. – Ott minden van, Harriet. Minden, amire csak szüksége lehet az embernek.

– Tényleg? – felelem a lehető legszarkasztikusabban, bár mivel épp lélekszakadva rohanok, a hangom inkább nyüszítésre hasonlít. – Lehet kapni triceratops-koponyát is?

– …nem.

– És életnagyságú modellt a világ első vitorlázó repülőjéről?

– …valószínűleg azt sem.

– És vannak eredeti John Donne-kéziratok, amelyeket csak speciális kis fehér kesztyűkkel lehet megérinteni?

– Dzson Don-micsodák? – horkan fel Nat, aztán kicsit elgondolkodik. – Szerintem kizárt, hogy ilyesmit találjunk ott – vallja be.

– Nos, akkor nincs ott semmi olyasmi, ami engem érdekel, igaz?

Végre a busz nyomába értünk, de valami nem hagy nyugodni. Mindketten ugyanazt a távot futottuk le: mindketten ugyanannyi energiát fordítottunk rá. Alacsonyabb vagyok, mint Nat, tehát nekem kevesebb tömeget kell mozgatnom, ugyanolyan sebesség mellett (átlagosan). Mindkettőnknek pontosan ugyanannyi testnevelésórája van. És mégis (a fizika törvényei ellenére) én alig kapok levegőt, az arcom lila, Nat pedig csak úgy ragyog, és még mindig képes az orrán át lélegezni.

A tudománynak néha nincs semmi értelme.

Nat pánikszerűen elkezdi csapkodni a busz ajtaját: eléggé késésben vagyunk (a zseniális színészi alakításomnak köszönhetően), és úgy néz ki, hogy az osztály el akar indulni nélkülünk.

– Harriet! – csattan fel Nat, és felém fordul, miközben a busz csókolózáshoz hasonló cuppogó hangokat ad ki. – II. Miklós cárt Lenin buktatta meg 1917-ben.

Meglepetésemben csak pislogni tudok.

– Így van – felelem. – Lenin volt az.

– És szerinted én tudni tudni akarom ezt? Nem. Rohadtul nem. Még csak a vizsgáinkon sem fognak erről kérdezni. Sosem kellett volna megtudnom ezt a dolgot. Szóval most rajtad a sor, hogy lekapj a polcról néhány csillogó cipőt, és olyanokat mondj a kedvemért, hogy húúú meg váááó, mert Jo garnélát evett, és mivel allergiás a garnélára, rosszul lett, nem tudott jönni, és nem fogok magamban ülni a buszon hét órán keresztül. Értve vagyok?

Nat vesz egy mély levegőt, én pedig szégyenkezve nézem a kezemet. Igaza van. Rossz, önző perszóna vagyok.

És egyben ragyogó perszóna is: a kezeimet apró, aranyszínű flitterek borítják.

– Oké – mondom halkan. – Sajnálom, Nat.

– Megbocsátok. – A busz ajtaja végre kinyílik. – Most pedig nyomás fel a buszra, és tegyél úgy legalább egy rövid napig, mintha legalább egy egészen kicsit érdekelne a divat, rendben?

– Rendben – felelem, talán még az előbbinél is halkabban.

Mivel (ha eddig nem jöttek volna rá maguktól) a legnagyobb különbség köztem és Nat között az, hogy ő rajong a divatért, én pedig…

…egyáltalán nem.

Tartalom

Tíz évvel ezelőtt Harriet Manners megváltoztatta az életemet

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

Tíz éve, amikor először megjelent

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Nagy Boldizsár

Szerkesztette: Csapody Kinga

Korrektor: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 602 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

IBM Plex Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License