HOVÁ LETT ESZTER?

Juhász Judit

Copyright © Juhász Judit 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-108-9

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Férjemnek:

Aki erőn felül biztosított pár hónapos lányunk mellett nekem szabadidőt, hogy az anyaság kezdeti nehézségei mellett is kibontakozhassam.

és

Lányomnak:

Aki épp eleget aludt naponta ahhoz, hogy ezt a munkát meg tudjam mellette írni.

Edmond a reggeli kávéja maradékát szürcsölte, az előtte heverő tányéron a tükörtojásnak már csak a nyomai látszottak; újságot olvasott.

- Nagyon jó lett a cikked, Drágám! – kiabált be menyasszonyának a fürdőbe. Elena zuhanyzott, nem értette mit mond.

- Hogyan? – kérdezett vissza, amikor törülközőbe burkolózva, mezítláb kilépett az étkezőbe.

- Tetszik a cikked! Szerintem sikere lesz, nagyon jól megfogtad a lényegét – ismételte meg a férfi.

- Nem egyedül az én érdemem! – kiabált most már Elena a hálóból, miközben öltözött.

– Emese és Elvira sokat segítettek! Te nem készülsz? – kérdezte a fiatal nő a borostásan, atlétában és alsónadrágban kényelmesen újságot lapozgató férfit, amikor hibátlan sminkkel az arcán végigmérte Edmondot.

- Drágám, tegnap jöttem haza a Kárpátokból. Fáradt vagyok, és át kell néznem a jegyzeteimet, a fotóimat. Ma itthonról dolgozom.

Mindketten újságírók voltak. Edmond órákat is tartott a főiskolán, ott ismerkedtek meg. A férfi eredetileg geológus volt, csak mikor rájött, hogy ebből nem fog megélni, nyargalt át a szakújságírás felé. Elenát tehetséges hallgatónak tartotta, és pár alkalommal elvitte magával kalandos útjaira, ahol úttalan utakon, járhatatlan hegyvidékeken cipelte végig. A lány élvezte a kirándulásokat, de kitartott eredeti szándéka mellett. Ő emberi életekről akart írni, így szakmai útjaik más felé íveltek.

- Tényleg tetszik? – ült bele az ölébe a fiatal nő. Edmond bólogatott. – Örülnék, ha a Fatum[1] véglegesítene. Jók a riportjaid, ez a cikk is átérzéssel ír a női sorsokról.

- Emese azt mondta, akar adni valami nagyobb lélegzetvételű munkát. A januári számban szeretné megjelentetni, szóval örülne, ha az első kézirat karácsonyra elkészülne.

Edmond megcsókolta.

- Várom – mosolygott, majd felpillantott a faliórára – nem fogsz elkésni?

Elena is felnézett.

- De, tényleg – azzal felpattant, kapta a táskáját, és robogott az ajtó felé.

- Főzök vacsorát – kiáltott utána Edmond, miközben elkezdte a reggeli szennyes edényeit összegyűjteni az asztalról – gombapaprikásra gondoltam.

- Az jó lesz – szólt vissza az előszobából a nő a cipőjét húzva - azt Eszter is szerette.

-Eszter? Milyen Eszter? – támaszkodott meg az előszobaajtóban Edmond kíváncsian. Elena egy hosszú pillanatig zavartan nézett rá.

- Ja! Ő egy rokonom volt, azt hiszem távoli unokatestvérem. Pár hetet töltött velünk minden nyáron - egy pillanatra elgondolkodott. – Milyen régen nem láttam.

- Keress rá a közösségi oldalon. Bár nem egyszerű ott akárkit megtalálni. Sok Eszter nevű nő szaladgál a világban – mosolygott rá a párja – nekem is legalább öt Eszter nevű ismerősöm vagy kollégám van.

Elena kifordult az ajtón.

Eszter. Milyen régen nem jutott eszébe. Igaz, Elena gyerek volt, mikor Eszter utoljára náluk nyaralt. Akkor is, mintha összeveszett volna anyáékkal valamin, aztán nem sokkal később elutazott, és többé nem jött hozzájuk. Bár ő hat-hét évesen annyira nem hiányolta, soha nem játszott vele. Legtöbbször a kertben olvasott vagy bezárkózott a szobájába. Vajon mi lehet vele? Egyszer-egyszer kérdezte az anyját, mikor jön újra, de ő kitért a válasz elől, aztán valahogy elsiklott az Eszter téma. Ennyire összevesztek volna? Vajon min vitatkoztak? Végülis régen volt, mindegy is.

Odakint süvített a hideg novemberi szél. Szorosan összehúzta magán a vékony őszi kabátot, sapkát elfelejtett hozni. A buszra sietve nem vette észre, hogy rezeg a telefonja.

Már a tárgyalóban ültek, amikor ránézett a mobilra. Az anyja hívta egymás után háromszor. Mi lehet ennyire fontos? Baj van? Valami történt vele? Vissza kellene hívnia. De épp most, amikor kezdődik a tárgyalás?

- Elena mi a baj? – hallotta Emese, a főnöke hangját, az asztalfőről. A többiek még csak szállingóztak. Elvira, Emese jobb keze és az ő mentora akkor huppant le mellé egy tálcán bögrékkel és egy kanna forró teával.

- Valaki keresett, és lehet, fontos. Vissza kellene hívnom.

- Hívd vissza nyugodtan – mondta a magas, szőke nő - úgyis olyan témákkal kezdünk, amik téged nem érintenek, hátha tényleg fontos.

Elena bólintott, majd kisietett. A szerkesztőségi nagy, zajos irodában nem akart telefonálni, ezért kiment a lépcsőházba. A mobil hosszan csöngött, idegesen topogott, aggódott is, hátha tényleg valami történt Anyával és segítséget akart kérni, meg vissza is kellett volna mennie a tárgyalásra.

- Szia Kincsem! – szólt végre bele Anya – Háromszor hívtalak, miért nem vetted föl? Baj van?

- Nem, Anya, de dolgozom, és nem tudtam felvenni – szabadkozott, bár az igazság az volt, nem vette észre a hívásokat. – Anya baj van?

- Nem, nem, csak nagyon aggódom – Elena felhúzta a szemöldökét. Hány, de hány hívás kezdődött már így. Amikor kollégista lett, amikor végre elmondta, hogy összejött Edmonddal, amikor elkezdtek megjelenni a neve alatt a cikkei, amikor távoli országokba utazott vagy nagy túrákra készült Edmonddal… Igen, az aggódás az új cikknek szólt, a cikknek, ahol bántalmazott nők mesélnek a sorsukról, olyan nők is, akik még mindig benne élnek egy férfivel egy ilyen kapcsolatban. Anyának igaza volt, sok cikk foglalkozott ezzel a témával, de Elena átérezte, ezzel nem lehet eleget foglalkozni. Meghallgatta: Figyelje meg, ennek lesz következménye, Anya meg fogja mondani Edmondnak is, hogy lehet ilyen felelőtlen. Hagyja a barátnőjét – menyasszonya, javította ki Elena, mert Edmond a nyáron térden állva, gyűrűvel a tenyerén kérte meg a kezét – ilyen veszélyes témákkal foglalkozni. Elfelejthetné végre azt a régi félresiklott kapcsolatot. Ő mondta neki akkor is, ne ismerkedjen azzal a fiúval, de hát nem hallgatott rá. Ha ennyire nem tudja elengedni, menjen el egy pszichológushoz…

- Anya, ne haragudj, de dolgoznom kell – szólt közbe Elena, majd letette a telefont. Elöntötte a méreg, ilyen hülyeség miatt felhívni… Feldúltam ment vissza a tárgyalóba, de mire leült a helyére, már jéghidegek voltak a kezei, az idegességtől fázni kezdett. Próbált ő koncentrálni a tárgyalásra, de remegni kezdett a keze, alig tudott írni. Edmonddal sokat dolgoztak, hogy munka közben ez a különös tulajdonsága ne zavarja, de a hirtelen jött stresszhelyzetekre mai napig rosszul reagált. A mellette ülő Elvira csendesen odatolt elé egy nagy bögre még mindig gőzölgő teát, amit hálás tekintet követett, és egy néma köszönöm volt a felelet. A meleg teával a kezében a reszketés elmúlt, kezdett felmelegedni, felengedni, és végre tudott figyelni.

Felettese nagy figyelmet fordított a friss diplomás fiatal lány szakmai képzésére, és sok apróbb témával halmozta el, ami mellett mindig kapott egy-egy nagyobb projektet. Így ebben a hónapban ő írta a horoszkópot, de kapott három rövid interjút, amiket online akartak megjelentetni, és egy nagy témát, amire Emese több hetet adott neki. A gyakorlottabbaknak a tárgyaláson osztotta ki a témákat, de vele még mindig leültek Elvirával. Mindent egyesével végigbeszéltek, tényleg érti-e, hol, mit várnak tőle. Már bátrabb volt, mint az elején, sokat kérdezett, a témákról felmerült első gondolatait megosztotta vele.

Most viszont máshogy kezdték a beszélgetést. Emese hosszan nézte a kissé még mindig feszült nő arcát.

- Minden rendben? – kérdezte. Elena észrevette - bár Emese szinte folyamatosan beszélt az egyeztetésen - sokszor ránézett, amikor Elvira a teát adta neki. Tehát látszódott rajta, az a hívás nem sikerült olyan jól, de Elena nem akarta a magánéletével terhelni a főnökét.

- Az anyám… - kezdte - olvasta a cikket… Edmond szerint nagyon jól sikerült, de az anyám… ő valahogy mindent más szemszögből néz… teljesen ki volt borulva a telefonban… mindig mindent túlaggódik. Most is csak a rosszat látta abban, amit írtam.

A vele szemben ülő két nőre pillantott. Bár mindössze fél éve végzett a főiskolán és kezdett el itt, a Fatum szerkesztőségében dolgozni, kellemetlennek érezte, hogy a kolléganőinek az anyja megmagyarázhatatlan viselkedéséről kell panaszkodnia. Edmonddal el szokták egymásnak mondani minden gondjukat-bajukat, de itt még nem ismerik őt annyira. Nem akarta, hogy esetleg azt higgyék róla, dolgozó nőként sem képes elszakadni az anyjától.

- Ne haragudjatok – szabadkozott hirtelen – anyám ilyen, mindig ilyen volt, de megoldom vele ezeket mindig. Csak most hirtelen zúdított rám sok mindent.

Emese szótlanul felhúzta a szemöldökét. Elvira, aki maga is Elena anyja lehetett volna, legyintett.

- Ugyan már, az én anyám hetvennyolc éves, borzasztó szenilis, nehéz vele. Néha jó kiönteni valakinek a szennyest, én is a kollégák vállán szoktam kipanaszkodni magamat. Van testvéred?

Elena elpirult.

- Nincs. Egyke vagyok – látta, ahogy Emese jelentőségteljesen még inkább felhúzza a szemöldökét. Gondolhatja róla, mint már többször mások, milyen egy elkényeztetett fruskát vett fel ide dolgozni. Pedig nem volt önző, és nem tehetett róla, nem született testvére. Úgy érezte, elönti a kétségbeesés. Mi van, ha most csalódnak benne, és nem hosszabbítják meg a szerződését?

De Emese nem nyilvánította ki hangosan a véleményét. A hosszú, szőke hajú nő másra terelte a témát, és a nagy projektről kezdett beszélni.

- Ez egy nem szokványos téma – kezdte – de mivel az előzőt is szépen kidolgoztad, Elvirával arra gondoltunk, adunk megint egy érzékenyebb témát. Találkoztál már a testvér-rivalizáció fogalmával?

Elena gondolkodott. Nem volt testvére… persze hány barátnőt meghallgatatott, hogy a nővérük, a bátyjuk, az öccsük, a húguk milyen szemét vele, mennyit piszkálja, hányszor kiszúrt vele, beárulta, átvágta… és persze ismerte Káin és Ábel történetét a Bibliából. Ez nem annyira felkapott téma, erről nem szól a média, a testvérek közötti harcok valahogy mindig rejtett agressziókat takartak, legalább is az ismerősei körében. Egy barátnője például csak azért ugrott neki GYES alatt egy műszaki doktorátus megszerzésének, hogy a tíz évvel fiatalabb öccsének, aki jogásznak tanult, nehogy előbb legyen az az ominózus Dr. a neve előtt, mint neki.

- Nem lenne jobb olyannak adni a témát, akinek van testvére? – kérdezte. Kicsit úgy érezte, nem fogja tudni kellően átérezni a problémakört, mert hasonlót sem tapasztalt. Emese megrázta a fejét, őt szemelte ki erre. Bízik benne, megfelelően körül tudja járni a problémakört. Hogy nincs testvére – itt megint felhúzta a szemöldökét – még jó is, mert nem a saját érzelmei fogják vezérelni a cikk írásában, hanem képes lesz szubjektív maradni.

- Elvira és én is segítünk – fejezte be az egyeztetést. Elvira kisietett, így hirtelen ketten maradtak. Emese komoly nő volt, az egyeztetéseken kívül keveset beszélt, nem igen barátkozott a saját alkalmazottaival, figyelmet és fegyelmet követelt a munkában, azonban ha betegségről, magánéleti problémákról volt szó, mindenkinek segített. Alakja olyan volt, mint a jelleme: magas, szilárd kiállású és határozott tekintetű, szép arcú. Most ebben a pár másodpercnyi kettesben maradásban ez az nő valamit felmért abból a nyugtalan beszámolóból, ami alig fél órája Elena szájából hangzott el az anyjáról, mert visszatért hozzá a kérdésével:

- Milyen a kapcsolatod az édesanyáddal?

Elena szája kiszáradt, nem akart erről beszélni, nem gondolta, hogy a főnökének be kellene számolnia, de a nő tekintete fogva tartotta.

- Végülis jó, bár nem egyszerű – foglalta össze – azt hiszem egy kicsit túlfélt. Testvérem nincs – már megint az a felhúzott szemöldök – apám meghalt, mikor főiskolára mentem, ő egyedül van, és néha úgy érzem, megfolyt a féltésével. Jobban örülnék, ha lenne valakije Apa után, azt hiszem, jót tenne neki.

- Megkérdezhetem, mit mondott a telefonban?

Elena visszaült a székébe.

- Hát… azt, hogy nem lenne szabad ilyen témákkal foglalkoznom, hogy majd megkeresnek azoknak a nőknek a férjei, akiket bántalmaznak otthon és akikkel interjút készítettem. Lesznek ennek még komoly következményei… - felsóhajtott – igazából nem akarta, hogy újságíró legyek, csak apám halálakor ki volt borulva. Meg sem nézte, mi van a főiskolai jelentkezési lapomon, egyszerűen aláírta.

Tétován nézett a főnökére. Emese egy hosszú pillanatig némán nézett rá, majd megszólalt.

- Vannak anyák, akik ilyenek – mondta hidegen – vele laksz?

- Nem. Nem, dehogy. A főiskola után haza akart hívni, de nem mentem. A párommal, Edmonddal itt a városban egy lakást bérlünk, ő a Földünk kincsei és csodái magazinnak ír geológiai szakcikkeket. Amikor főiskolás lettem, elköltöztem otthonról, anyám vidéken él, havonta egyszer meglátogatom. Van, hogy Edmond is elkísér, bár azt hiszem őt Anya nem igazán kedveli.

- Miért? – láthatóan a felettesét tényleg érdekelte, mi zajlik le benne, ezért fújt egy nagyot és folytatta.

- Mert veszélyes szakmát űz. Barlangokban jár-kel, vulkánokra mászik föl, és Anya jobban örült volna, ha valami irodakukacot szedek föl, de én épp ezt szeretem Edmondban. Érdekes.

Emese bólintott.

- Akkor nem vagy egyedül. Elena, ez a mostani feladat is teljes embert kíván, ne engedd magad felesleges szülői aggodalmakkal befolyásolni, felnőttél. Ha elbizonytalanodsz, vagy csak beszélgetni szeretnél, neked is nyitva áll az ajtó, mint mindenki másnak. Gondold át a témát, hagyok időt kidolgozni.

Elena bólintott. Aznap sokat nézelődött a neten, talált pár blogot és cikket, amin elindulhatott, ezeket lementette, gondolta, majd este és holnap átolvassa. Délutánra teljesen leszívta az agyát a munka, örült, amikor kitehette lábát az iroda ajtaján.

Hazafelé szakadt az eső. Esernyőt sem hozott, nemcsak a sapkát felejtette otthon. Az utcák már sötétbe borultak, ami még hidegebbé tette az amúgy is hideg estét. A buszmegálló nem volt messze, de mire odaért, rájött, a vékony őszi kabátot most már le kell cserélnie vastagabbra, mert fázik. A buszon a sofőr hangosan hallgatta az időjárást, ami hirtelen hideg betörést ígért a jövő hét végére. Akár még havazhat is – mondta a bemondó.

A buszon ülve a telefonját nézegette. Edmond negyed órája írt neki üzenetet: „A gombapaprikás kész, lemegyek vásárolni.” A gombapaprikás gondolatára korgott egyet a gyomra. Régen ebédelt, uzsonnázni elfelejtett, most meg mindjárt éhen hal.

Elázott, mire hazaért. A gombapaprikás galuskával és tejföllel ott gőzölgött a tűzhelyen. Átfagyott, forró fürdőt vett, hajat mosott, majd a TV előtt ette meg a gombát. Apja szeretett gombászni, értett is hozzá. Nyaranta, ha hűvösebbre fordult az idő és esett, elmentek Eszterrel gombát szedni. Őt soha nem vitték magukkal. Anya féltette, hátha összefogdos valamilyen mérges gombát, pedig szerette volna apjától megtanulni a gombászás titkait. Eszter… megint csak ő jutott eszébe, a magas, nagyon vékony lány alakja, hosszú szőke haja, ami a derekát verte, csak az arcát nem tudta felidézni. Látta, ahogy kosárral a kezében tornacipőben, sortban és pólóban, fején hajpánttal megindulnak apával az úton, apa kiabál vissza:

- Nemsokára jövünk!

Neki is hosszú szőke haja volt, ez családi vonás, apja-anyja szőke, kék szemű. Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt a TV előtt elnyúlva a kanapén elaludt.

Állt a hidegben, körülötte mindent fehér hó takart, a szél olyan vastagon hordta a friss havat, hogy semmit nem látott. Fázott.

- Eszter! – kiáltotta – Eszter!

Eszter nem felelt, de valahonnan messziről egy ismerős férfihang a nevén szólongatta. Hirtelen tért vissza az ébrenlétbe, és ezt sosem szerette. Úgy érezte, mintha kötélen rántanák vissza az álomból. Felnézett. Edmond térdelt mellette a szőnyegen. A férfi figyelmes barna tekintete az arcát pásztázta.

- Álmodtál és álmodban kiabáltál – mondta. Beleborzongott az álomba, de annyira, hogy hirtelen átölelte a térdelő Edmondot, és belefúrta arcát a mellkasába. Párja meglepődött ugyan, de nevetve magához szorította.

- Ennyire rosszat álmodtál? – kérdezte, miközben kiszabadulva a nő öleléséből, leült a szőnyegre. Elena is felült a kanapén, lábát törökülésbe rakta. Megpróbálta felidézni az álmot, amely oly hamar akart tovatűnni.

- Olyan… furcsa álom volt. Minden fehér volt, fáztam és kiáltottam.