Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

I. Boleyn Anna lánya

II. Vérpad és trón között

III. Az álarc lehull

IV. „Virgin Queen”

V. A halál heroldja

VI. Bujdosó napsugár viharfelhők közt

VII. Vérben fogant Karácsony

VIII. A kiközösítő bulla

IX. Az égig magasló árnyék

X. Bertalan-nap véres hajnala

XI. A holtak körmenete

XII. A Tombolás Fejedelme

XIII. Auri sacra famea

XIV. Kínpad és kötél

XV. A királyi fő lehull

XVI. A győzhetetlen Armada

XVII. A késett nap gyorsan leáldozik

XVIII. A halál letépi a Tudor-címert

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kállay Miklós

TRÓN A VÉRHEGYEN
ANGLIAI ERZSÉBET URALKODÁSÁNAK
REGÉNYES KRÓNIKÁJA

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-294-8 EPUB
ISBN 978-963-678-295-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

első kiadás: 1933

a borító I. Erzsébet (1533 – 1603) portréja és pecsétje
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Boleyn Anna lánya

1533 szeptemberében korán köszöntött be az ősz. A nyár riadtan menekült. Nyúlós, nyirkos köd feküdte meg a Temzét. Fojtó, nehéz, rőtbarna köd. A Tower ódon tornyai mocskosan verítékeztek. Mintha fekete könnyek peregtek volna végig vén, ragyavert arcukon. A kövek sírtak.

Aztán különös, baljós jelek támadtak. A kiöntések sok szennyes dágványa mozdult. Ezrével bújtak elő a békák a gémberedett göröngyök közül. Csapatostól jártak az utón. Ellepték a hidat az óriás varangyok úgy, hogy talpalatnyi tér sem maradt. A híd kapuja fölött vad szél rázta a levágott fejeket a ringó lándzsanyélen. A hídőrök hányták magukra a keresztet, mert a holtak merev arculata is eltorzult a förtelmes látványra és elmetszett nyakukból újra csöpögni kezdett a megalvadt vér.

A békák után patkányok jöttek. Rajokban törtek ki a pincék ablakán. A csatornák, mint bűzös sarat hányták fel őket. Nagy csapatokba verődve vették útjukat a Cheapside sikátorain át az ázott mezőknek, Hamsted felé. A Southwark lebujai közt is szennyes árban hömpölyögtek ki a városból.

Indiákat járt hajósok beszélték, hogy a termesz-hangyák vándorhadai elől menekülnek ilyen bomlotton a vadonok állatnépei. De miféle veszedelem ólálkodott itt, hogy még a Tower mély pinceboltjai sem nyújtottak védelmet ellene.

Alig egy-két napba telt, már ott dörömbölt a veszedelem a kapukon. Henrik király a Westminsterből lovagolt a Towerbe. Egyszerre a mellette ügető apród lefordult a lóról. A király megállította a menetet. Az ifjú, szép szál legény már nem volt eszméletén. Pedig alig üthette meg magát. Szeme üvegesen meredt ki mély gödréből. A szája széle epesárga volt. Kövér verejtékcseppek tolakodtak a homlokán. Egyre sűrűbben, egyre bőségesebben. Már szakadt róla a veríték. Mintha belső nedveinek minden zsilipjét egyszerre rántották volna fel. Habzó verítéktócsában fetrengett. Rettenetes görcsök rázták, de eszmélni nem tudott. Egész teste lassan sárgás, bűzös vizenyővé olvadt.

A csatákban próbált vitézek arca fehérre vált, mint a fal. Nem volt ismeretlen a rém, amely az ifjú lovagot nyergéből leverte. Jó tíz éve lehet, hogy végigkaszálta Londont. A szemét és nyomor félelmes fertőiben fészkelt. Most újra kiszabadult a bűzhödt pokoltorkokból. Százados varangyok, riadt csatorna-férgek voltak a szálláscsinálói.

A király, mint sebzett vad ordított fel. Megfordította lova fejét. Oldalába vágta sarkantyúját és mint a szélvész vágtatott a királyi palota felé.

Vad félelem korbácsolta. Versenyt futott a láthatatlan rémmel. Meg akarta előzni a szörnyű veríték-kórt, hogy eltorlaszolja az útját, hogy előtte is ismeretlen, gonosz mágiákkal, zsarnoki akaratának fejeket legörgető erejével rakjon gátat a kegyetlen csórna és a palota kapuja közé.

Mert a palotában volt most minden reménysége. Új asszonya, Boleyn Anna, akiért az egész világgal felvette a harcot, akiért tán lelkét is örök kárhozatba döntötte, elfüggönyözött ablakok mögött, dagadó vánkosokon várta a nehéz órát, amelyben trónörökössel fogja megajándékozni Angliát és pirospozsgás, pufók mosolyú fiúval a türelmetlenül váró apát.

Annának fiút kellett szülnie. Nem lehetett másképp.

A király nem volt babonás, de most mindent meg akart próbálni a cél érdekében. Ki ismerte a titkos erők és a sötét hatalmak útjait? Csak fia szülessen, gondolta Henrik, ha mindjárt az éjszínű Hekaté vagy éppenséggel a Sátán segedelmével is.

Nagysüvegű asztrológusok, réveteg jövendőmondók, delejes tekintetű cigány banyák, a mágia minden mesterfogásában bennfentes boszorkánymesterek jártak-keltek a palotában. Pókhasú, vízfejű torzszülötteket, sátáni vigyorgású púposokat hoztak a király elé. Neki is, Annának is meg kellett érinteniük az ormótlan púpokat. A zodiákus jegyeiből írtak kört köréjük, kabalisztikus verseket olvastak rájuk, hódító füvek gőzével párolták őket. Aztán vörösen lángoló tekintettel esküdöztek, hogy az újszülött fiú lesz, miközben ösztövér kezük mohón kapott a boldog király aranya után.

A papság nem egyszer felemelte tiltó szavát, de a király nem tudott szabadulni a régi babonaságoktól és a javasszerektől. Nehéz aranyakon vásároltatott meg egy drága fiolát, amelyben a Sátánnal küzdő Mihály arkangyal verítékcsöppjeit fogták fel. Ez lesz a biztos oltalom a verítékező csórna ellen. Megkeríttette a ritka Aetites varázskövet, amelyet kőszáli sasok fészkében találnak, hogy a születendő fiút ragadozó erejűvé tegye. Kígyó levedlett bőrével takartatta be Anna ágyékát, hogy fiút babonázzon a szíve alá e könnyűvé tegye a várva-várt fiú születését.

Az utolsó napokban szinte lázas tébollyá fokozódott a várakozás. A király minden idegszála pattanásig feszült. Künn tombolt az öldöklő csórna. London utcáin temetetlenül hevertek a holtak. Benn a kétség marcangolta a szíveket. A király szörnyű hangulat-változások végleteibe esett. Ellágyult és szelíd volt, mint a kezes bárány. Hirtelen, minden ok nélkül kitört. Csapkodott, tört, zúzott, mint az eszeveszett. Ebből a vad lidércnyomásból csak egy szabadulás volt, ha a királyasszony fiút szül. De mi történik, ha mégis leány születik. Mindenki riadtan gondolt erre a lehetőségre. Fiúnak kell születni, mert a leány a király megaláztatását és Anglia szégyenét jelentené.

Végre, szeptember 7-én ütött a nehéz óra, Henrik a várakozás rémségéé óráit élte át. Mint ketrecbe zárt vad, egy pontra meresztett szemmel szédítőn és szédelegve kerengett a teremben. Szíve, mint forró üllővasat csapkodta a mellét. Halántékán kidagadtak az erek. A percek óráknak tűntek.

Egyszerre, mintha a palota távoli szárnyából sikoltást hallana. Szinte eszméletét veszti. Kábultan roskad egy karosszékbe. Maga elé mered. Már semmit sem lát. Tüdeje zihálva fújtat.

Karját érinti valaki.

Fölpillant. A szolgálattevő tiszt.

- A felséges asszony szerencsésen túl van a veszélyen.

Henrik félelmetes kíváncsisággal mered rá:

- A gyermek?

A tiszt úgy mondja, mint a saját halálos ítéletét: - Leány.

A király arcát vérhullám önti el. Forró lélegzete elakad. Aztán kirobban belőle a szó:

- Leány! Leányt mert nekem szülni! Krisztus szerelmére! Ezt a csúfságot tette velem!

Aztán vérben forgó szemekkel rohant a betegszobába.

Egy gyönge hang a nevén szólítja.

Henrik meg se hallja. Ordít tovább.

- Lányt szülni nekem. Inkább lett volna béna, nyomorék, vagy eszelős. Csak fiú lett volna. De te lányt szültél nekem. Lányt. Egész világ csúfjává tettél.

- Nem akarod látni a lányodat? - szólítja újra a gyönge hang.

- A lányomat! A lányomat! Lányt szültél nekem, te sátánfajzat, te redves boszorkány. Boszorkányfattyú a lányod is.

Durva mozdulatot tesz. Talán meg is ütné Annát a betegágyon. De erőt vesz magán. Hirtelen sarkon fordul és kirohan a szobából.

Csak néhány nap múlva enyhült meg kissé. Szelíd szóval mondta akkor a hízelgőn hozzásimuló Annának:

- Már látom, hogy Isten nem rendelt nekem fiúutódokat.

De szívében már megfészkelt a sejtés, hogy boszorkánysággal, gonosz bűbájjal csábították erre a házasságra, amelynek gyümölcsén vér és halál bélyege ég.

A kisgyermeket közös elhatározással Erzsébetnek keresztelték, mert mindkettőjük édesanyjának Erzsébet volt a neve.

A kislány, akinek ereiben a Tudorok erőszakos, önző vére folyt és anyjának, Boleyn Annának szenvedélyes lobogása égett, úgy élt szülei palotájában, mint árva a mostohák között. Anyjának minden fortélyát, asszonyi csábításának minden varázserejét össze kellett szednie, hogy Henriket megtarthassa, nem sokat törődött hát a lánykával, akinek szerencsétlen születése fordította el tőle a király szívét.

Erzsébet hiú, magukat kellető udvarhölgyek gondjára bízva, csetlett-botlott a cselédség között. Mostoha testvére, Mária, az eltaszított aragóniai Katalin gyermeke gyűlölte Boleyn Anna lányát. Apja látni sem kívánta.

Egyszer azonban váratlanul elébe toppant egy hatalmas, rózsás arcú, hunyorgó szemű, gyér szőke szakállú férfi. A kis Erzsébet riadtan futott volna előle.

- Az apád - mondta neki az egyik udvarhölgy. És az óriás már hajolt is le hozzá s a karjára vette a dobogó szívű kislányt. A király tetőtől talpig sárgába volt öltözve. Sárga sapkáján fehér strucctoll lengett. Vitte magával Erzsébetet kivilágított termeken át. Édes zene szólt. Hárfák pengtek, sípok dünnyögtek, fuvolák fodroztak cifrákat a hegedűk széles dalához. Lobogó gyertyafényben ünnepi vigasságra öltözött párok táncfüzérei bomladoztak. De az arcokon valami döbbent sápadtság fakult. Riadt suttogás lopakodott a rózsás mosolyok közt. A szíveket félelem szorongatta. A szemekben halottas fénnyel tükrözött a gyertyák nyugtalan lángja. Mintha azoknak a viaszgyertyáknak fakó lobogását lopta volna ide, amelyek néhány teremmel tovább fekete posztókárpitok gyászos éjszakájában remegtek egy magányos ravatal körül.

Aragóniai Katalin feküdt a ravatalon, aki sok szenvedés után megtért a béke révébe. A királynak örömünnep volt ez. Tüntetőn mutatta, hogy semmi köze Katalinhoz. A halál nem szakította félbe az udvari farsangot. Tovább folyt a tánc a kivilágított csarnokokban és Katalin ravatalánál egymagában sirt a kis Mária. Egyedül neki volt gyásza a táncoló palotában.

A király pedig karjára kapta Erzsébetet s legyőzve ellenszenvét tüntetőn mutogatta most, hogy ez az igazi lánya, semmi köze az idegen halottat sirató Máriához.

Végig haladt a táncoló és hajbókoló párok közt. A terem végén magas trónszéken aranyrojtos kárpitok alatt karcsú asszony ült. Fekete pártáján két sorban a drága igazgyöngy. Szemében mélytüzű sötét lobogás, magas hófehér homlokán már a bánat felhője, de szív alakú ajka fölött, a vérpiros cseresznyeszájon még boldog csókok igézete.

A király odalépett eléje és Boleyn Anna hosszan megcsókolta a karján ülő Erzsébetet.

Ettől kezdve jobb napok virradtak rá. Anyja gyöngéd volt hozzá. De a kislány nem tudta megszokni.

Alig volt még kétéves, már olykor féktelen méreg öntötte el. Apjában háborgott ilyen zabolátlan indulat. Toporzékolt, kis keze görcsösen szorult ökölbe, karmolt, mint szilaj kis macska.

Anyja csitítani próbálta. De a kis körmök vérengző mohósággal hasítottak bele alabástrom keblébe. Bíbor barázdák szakadtak a csapás nyomán. Vérrózsák nyíltak az elefántcsontmező halvány bársonyán s a kis Erzsébet szeme lángoló ámulással meredt a serkedő vérre. A mérge elszállt. Kacagni kezdett. Csengőn, kegyetlenül, gonoszul kacagott. Ez a kacagás metszőbb, élesebb volt és jobban fájt az anyjának, mint a körme, amelynek nyomát hetekig hordta keblén.

Még egyszer megéledt a reménység Henrik keblében. Anna újra gyermeket várt. Az udvarnál csupa örömteli várakozás volt minden. Erzsébet is úgy érezte, hogy most szívesebb hozzá mindenki. Anyja homlokáról eltűnt a szorongás félelmes felhője. A király mosolygott rá és szeretettel megveregette az arcát.

Aztán újra beborult az ég. A királyné halott fiút szült. Volt mentsége is. A király egy napon lezuhant lováról s az első hírek szörnyű szerencsétlenség hiedelmét keltették a kastélyban. A királyné eszméletét vesztette. Végigzuhant a kemény márványpadlón. Vérző fejjel vitték ágyába.

A király meghallgatta a mentséget, de szívére már sötét árny ült. Gyanú burjánzott lelkében. Rontást sejtett Anna ármányos szépségében. Gonosz bűnök átkát ti holt csecsemő tetemén. Tekintetében baljós láng égett. A szép Boleyn Anna tudta, hogy elveszett.

Lady Bryan lépett be a szobába. Amint a királyné meglátta, hangos zokogásra fakadt. Erzsébet nem tudta mire vélni, hogy anyja odaborul rá és sírva csókolgatni kezdte. Olyan furcsa volt szájának forró és könnyeinek hideg nedvessége, amint egymásba mosódtak borzongó arcocskáján.

Lady Bryan néhány sürgető szót mondott. A királyné fölegyenesedett. Szemét szárogatta. Szomorú pillantása hosszan pihent Erzsébeten, akit a lady karjára vett és kivitt anyja szobájából.

Nemsokára megint kopogtak a királyné ajtaján. Anna tudta, mi vár rá. Májusban már egész London beszélte, hogy Boleyn Annát házasságtöréssel és vérfertőzéssel vádolják. Marcus Smeaton, az udvari zenész mindent beismert Cromwell kínvallató pribékjeinek. A királyné fivére a Towerben ült. Norris-t, a királyné kamarását szintén zár alá tétette a kancellár.

A poroszlók VIII. Henrik írott parancsát hozták. Boleyn Anna jelenjen meg Thomas Cromwell ítélőszéke előtt. Némán engedelmeskedett.

Bárka várta, amely Greenwichből a Towerbe vitte. A díszes bárka a halott aragóniai Kataliné, a legyőzött vetélytársé volt.

Boleyn Annát alacsony, sötét kapun vitték be a Towerbe, amely körül százával tolongott a kandi nép. Mikor a nehéz kapu lezuhant mögötte, tudta, hogy élve nem szabadul a komor falak közül.

Május 17-én hajnalban hangos kopácsolásra ébredt. Vérpadot ácsoltak az ablaka alatt. A kelő nap fényében öt férfi feje hullott le a hóhér bárdja alatt.

Smeaton, a zenész volt az utolsó! A vérpadon megismételte vádló vallomását.

Annának bíborba borult az arca a szégyentől. Aztán egyszerre viaszsárgára vált.

Halálos ítéletét hallotta most.

Május 19-ére virradó éjjel Lady Bryan felrázta álmából a kis Erzsébetet. Még sötét volt. Az el nem rebbent álom szúrta a szemét. Fagyos borzongás futkosott benne.

Gyorsan felöltöztették. Lenn csukott fekete kocsi várt. A lovak nyugtalanul dobogtak.

Lady Bryan beült vele a kocsiba. A lovak vágtatni kezdtek.

Olyan különös volt minden. Az álom elnyomta. De hirtelen zökkenő dobta fel a kocsit. A kurta álom elrebbent szeméről. Zűrzavaros foszlányokban kóválygott körülte a világ egy szűk batár fekete koporsójába zárva.

Aztán komor, reves falakat látott Erzsébet, otromba, vaskos tornyokat. A tajtékos lovak megálltak. Kürtszó hallatszott. Marcona kapitány szitkozódott. Alabárdok állták útjukat. A lady izgatottan magyarázott valamit a katonának. Erzsébet nem tudta miről van szó.

Sok huzavona után megnyílt a kapu. Nyirkos pincegádorokon, alacsony, dohos folyosókon haladtak végig. Lépcsőkön kanyarogtak föl. A lady egy ablaknál állott meg vele.

Erzsébet homályhoz szokott szeme alig látott a hirtelen fényben. Aztán észrevette, hogy lenn, a keskeny pázsiton menet közeleg. Elől komor férfiak. Aztán egy karcsú nő. prémmel szegélyezett szürke damasztban, amely alól karmazsinvörös szoknya villogott elő. Mögötte négy feketébe öltözött hölgy haladt.

A menet vörösposztóval letakart emelvényhez ért. A szürkeruhás hölgy felment az emelvényre. Letérdelt és felnézett egyenesen az ablakra, amely mögött Lady Bryan állt, a karján Erzsébettel. A szomorú arcú asszony keresett valamit. Megtalálta. Szeme megpihent Erzsébeten és könny borította el.

Most Erzsébet is megismerte az anyját. Vad félelem fogta el, sikoltani szeretett volna. De a torka összeszorult. Most megszólalt lenn az anyja. Nem ér-tette, mit mond. Aztán vörös kar emelkedett. Valami megvillant a napsugárban. A lady elfordult Erzsébettel az ablaktól, de a lány kitépte magát a karjából. Visszarohant az ablakhoz.

Anyja feje akkor hullott le és végiggurult a szalmán. A damaszkruhás törzs pedig furcsán kalimpált és magas sugárban szökött fel belőle a bíboros vér.

Erzsébet csak nézte ezt a furcsa látványosságot. Aztán kacagni kezdett. Kacagott csengőn, görcsösen, gonosz és mégis fájdalmas kacagással, míg a kacagása csukló fuldoklásba nem halt.

II.
Vérpad és trón között

A kivégzés után a királyi tanács szörnyű szégyenbélyeget sütött - Erzsébet homlokára. Kihirdette, hogy törvénytelen gyermek, akit VIII. Henrik király nem ismert el magáénak.

Ahány európai udvar, annyi rémségéé változatban keringett Boleyn Anna véres drámája. A faenzai püspök azt írta Páriából Rómába, hogy Henrik király ágyasa gonosz boszorkány volt, aki bűbájos italokkal e a fekete mágia sátáni mesterkedéseivel csábította el férjét hitvesétől. Henrik király álló esztendeig éjjelnappal a halál és a kárhozat gádorában állt, mert Boleyn Anna titkos fiókjaiban vajákos szereket, lassan ölő mérgeket találtak. Erzsébet boszorkányok szombatján született fattyú, akit úgy csempésztek be a királyi hálókamrába.

Erzsébetnek el kellett hagynia az udvart A király hallani sem akart róla. És Lady Bryan, akinek gondozására bízták, maga sem tudta, hogy viselkedjék vele szemben, most, hogy rangját elvesztette. A kislány akaratos és engedetlen volt. Határtalan gőg és rossz-indulat lakott benne. A jószívű hölgy mégis nagy türelemmel bánt vele, mert szánta a kis árvát, aki kitaszítottságában sokszor egészen ágrólszakadt volt.

A lady sokszor panaszolta, hogy nincs valamirevaló ruhája. Szoknyái, kabátkái rongyokban lógtak. Lady Bryan vásznat követelt, mert az ing és más alsó, már mind leszakadt a kis Erzsébetről.

Ebédet és vacsorát az udvari hivatalnokok asztaláról kapott s az elsavanyodott Írnokok sokszor megengedték maguknak a tréfát, hogy sörrel és borral itassák.

Négyéves korában még nem volt foga. Aztán egy-szerre tört elő valamennyi. Rettenetes fájdalmak gyötörték. Egész teste lázban reszketett. Ilyenkor féktelen szilajsággal tört ki belőle minden gonosz indulat.

Mikor a fogával rendbejött, egyszerre megszelídült. Csaknem gyöngéd gyermek vált belőle, akinek hirtelen nyíló elméje mindenkit meglepett.

Szinte emberfeletti volt ez a kristályos értelem. Vágott az esze, mint az éles kés. Játszva tanult. Amit egyszer hallott, el nem felejtette. A királyi udvar kancellistái közt akadt számos pallérozott elméjű férfiú, hibátlan tudású művésze ékesszólásnak, agyafúrt mestere bölcselkedésnek és ármányos jogi praktikáknak. Erzsébet sokat elsajátított tőlük. Gyermek volt még, már olvasott latinul és görögül is. Lady Bryannal franciául beszélt. A számtani műveleteket villámgyorsan fejtette meg. De volt esze a ravasz fondorkodásra és a képmutatásra is. Mézes-mázos szavával behízelegte magát a szívekbe s észre se vették, hogy kenetes szavának titkos fullánkja van. Hangja megejtő varázzsal zsibbatag álomba bűvölt, s a csókja halálra mart.

Az új királynénak, Jane Seymournak megesett a szíve a szegény árván. Henrik tudta nélkül az udvarba hozatta. Kékselyem főkötőt csináltatott neki. Agyacskájának mennyezetét drága velencei arannyal és ezüstrojtokkal díszítette.

Az udvarnál kígyót-békát kiáltottak Henrik úr diadalmas vetélytársára, Károly császárra. Valóságos rémmesék jártak a valladolidi udvarról, ahol, mint sötét, borult kedélyű árny, mint komor holdas járt a trónörökös Fülöp herceg, akit soha nevetni nem láttak.

Erzsébet mindjárt kacagott, de a soha mosolyba nem oldódó fagyos száj és a dermesztő kacagás közt volt valami rokonság.

Valladolidból új történet érkezett. Ki tudja, igaz volt-e. Lehet, hogy csak az újhitűek rágalmazó rosszindulata találta ki, de Londonban mohón kaptak rajta:

Károly császár hadból tért meg. Az egész udvar üdvözlésére járult, de az infáns nem volt sehol.

- Csak könyvei közt és a magányban érzi jól magát, - mondta nevelője, a toledói érsek.

A császár meg akarta keresni. Termeken, folyosókon jártak végig. Bekémleltek minden sötét zugba, az infáns nem mutatkozott sehol. Végül egészen félreeső kamrához értiek, amelynek padlója nem volt kikövezve s kerek kis ablakon át kapta a világítást, mint a börtönök. Bekémleltek az ablakon és látták, hogy a földbe karó van verve s a karóhoz kötözve a kis maki, amelyet a távoli Indiák csodás világából küldtek a császári felségnek, hogy mulattassa őt elborult óráiban bohókás mozdulataival. A karó lábánál még parázsló rőzse füstölgött s a szűk zárkát égett bőr és hús émelyítő bűze töltötte be.

A kis állat rettenetesen kínlódhatott, törékeny teste olyan volt, mint valami összezsugorodott, gúzsba gubancolódott gyökérdarab. Tátott szájában véres hab tüzelt s könnyeinek vize ráfagyott kihűlt pofájára.

- Ki tette ezt? - kiáltott indulatosan a császár.

Felelet nem jött. De a homályos sarokban mozdult valami. És a császár megismerte az infánst, ott állt talpig feketében és üveges szemmel, szinte önkívületben meredt a kínzó karóra.

Erzsébet hallotta ezt a történetet és ismét kacagni kezdett

A királynénak volt egy kedves, félig szelíd hermelinje. Fiatalon fogták. Azóta kalitkában élt s az egész udvar gyönyörködött a kis fehér fenevad kecses mozdulataiban.

Különösen Erzsébet. El nem lehetett húzni a kalitka elől, mikor a hermelin táplálékát kapta.

Élő madárkákat raktak be a kalitkájába. Legízesebb falat volt számára a sárgarigó. Ha rigó került a ketrecbe, minden szál szőre felborzolódott a kéjes izgalomtól s hosszú farkának koromfekete hegye remegett

A rigót kínozta legtovább. Két karmával erősen fogta a szárnyát s a vergődő madárka fejét szájába vette. Először csak hegyes metszőfogait próbálgatta rajta. Lassan nyomta össze az apró madárfejecskét. Hallgatta a vékony koponyacsontok varratainak recsegését.

Percekig tartott míg a madárka vad kínokban vonaglott karmai közt. A hermelin zöld csillámú szeme ilyenkor vörösre gyulladt. Egy végső szorítás és a rigó feje összeroppant, mint a tojáshéj s a hermelin csámcsogva szürcsölte ki belőle a kedvelt csemegéjét, a friss velőt

Az infánsnői szóló történet után néhány nappal, a hermelint mozdulatlanul találták kalitkájában. Fejedelmi fehér bundáján vékony sávban szivárgott a vér, mint valami bíboros disz.

Valaki hosszú, hegyes tűt döfött a kis állat szívébe. Lassan szúrta, hogy gyönyörködjék kínjaiban.

A gyilkos szerszám az ifjú Erzsébet melltűje volt. Ujjai hegyén megtalálták a haláltusáját vívó hermelin éles fogának nyomát.

Erzsébetet újra eltávolították az udvartól.

Szomorú, nehéz évek telnek. Számkivetettség évei.

Minden év új keserűséget hoz. Lassan, apróra kitárul előtte a valóság. Rájön, honnan száműzték. Mit rabolt el tőle a kegyetlen sors.

Már tudja, ki volt az a karcsú, szép asszony, aki olyan végtelen szomorúsággal pillantott rá azon a toweri hajnalon. Boleyn Anna, a boszorkány. Bűbájos szemverés igéző mestere, titkos mérgek, halálos rontások kotyvasztója.

Ő, Boleyn Anna lánya. A boszorkány fattya! - így mondta egy rezes hangú csatlós az udvaron, míg ő a farakás mögött bujkált.

Az anyja boszorkány volt. De hát akkor mért nem volt ereje megakadályozni, hogy a vérpad szalmáján guruljon szép feje. Csakugyan földöntúli erők lakoztak benne!? Örökölt-e ő valamit ezekből az erőkből?!

Az anyja hát boszorkány volt. És az apja! Szörnyeteg… Útját bitók szegélyezik… A nép rongyokban ... mocsok fertőjében... rettentő bűnök hínárjában fetreng. A király dagad, mint hordó, nagy arca vörösre puffad vizenyős szeme körül... De lábán rút, tályogos kelevény tüzel és kínozza éjjel-nappal.

Anna után két asszony hullt el mellőle. A harmadikat hóhérbárd alá adta. A könnyűvérű Katrin Howard feje ugyanott gurult a porba, ahol nagynénjét, Boleyn Annát lefejezték. Ifjú testéből még áradóbb sugárban szökött a forró vér, mielőtt a fekete leplet a fej nélkül rángatózó törzsre ráborították.

Azóta már új nász örömében tobzódott a szörnyeteg király.

És ez a szörnyeteg száműzte őt.

Most egyszerűen Lady Elisabeth. Semmi más. Pedig hercegnő volt. Hogy várták jövetelét a hatalmas trónra. Királynak kellett volna születnie. De a keserű véletlen lánnyá alkotta. Ha fiúnak születik... trón, hatalom, dicsőség, káprázatok várják…

Hát majd fordít a sors kerekén. Férfinak kellett volna születnie. Az lesz. Férfi, erőszakos, irgalmat nem ismerő, kemény, kegyetlen. Sziklaszív... Férfi lesz... de asszonyi fegyvereket használ… Farsangot játszik önmagával és az egész világgal... Folytatja anyja mesterségét... Boszorkányos kézzel cserélgeti az álorcákat… A férfi öklével sújt, mikor asszonyi mosollyal csábit. . s az asszony alattomos, bosszuló tőrével döf, mikor férfias nyíltságot hazudik a tekintete.

Trón és hatalom. A legmagasabb polcon ülni és nem ismerni urat maga fölött, sem földön, sem... Igen, az égieket is legyőzi... Felkorbácsolja az Acheron mélyeit... Letépi a bilincset Hekate béklyózott hatalmairól.

De már csak lady Elisabeth... És a trón?... Milyen messze van... Már ott a várományosa, aki az ő helyét foglalja el fényben, dicsőségben, mindenható uralomban ... A kis Edward király lesz Anglia trónján.

Igaz, beteges... Puffadt kis arcán lázrózsák bimbóznak... Benne bujkál a kór és van hatalom, amely a távolból tudja szítani a pisla lángot. Szövetségre lép ezzel a hatalommal.

A windsori kastélyt elhanyagolta az udvartartás.

Kegyvesztett kamarások és udvarhölgyek, egynéhány kivénült lakáj lézengett az elnémult, fénytelen termekben.

Itt élt magányba temetkezve Blanche Parry. Még mindig tündöklő szépség, Boleyn Anna bizalmasa és legbensőbb komornája. Együtt tért meg vele Francia-országból és része volt a bűbájos praktikákban, amelyekkel Anna a király szívét gúzsba kötötte.

Blanche Parry félelmes híre a windsori magány titokzatosságában még nagyobbra nőtt. Medici Katalin udvarában a sátán cimborájától fiorenzai Rajnaldtól tanulta meg a fekete mágia minden fogását. A windsori park elvadult sűrűjében úgy ült homályba húzódva, mint gonosz pók hálója mélyén az elvarázsolt berekben és láthatatlan erők selyméből szövögette a kifürkészhetetlen sors szálait. Mindenki messze elkerülte ezt a veszedelmes hálót. Lady Elisabeth vakmerőn betört a közepébe.

- Királyné leszel, - duruzsolta fülébe Blanche és két izzó szemén át poklok mélységébe pillantott Lady Elisabeth.

- Királyné leszel, földi kincsek és tündérálmok királynéja. Költők magasztalnak, mint Wyat mester gyönyörűséges anyádat, Annát. Mámorok mézfolyója és bódító vér háborgó árja hömpölyög a lábadnál. Vad fúriák fognak csatázni érted. Férfiszívek szakadnak és asszonykönnyiek apadhatatlan kútja oltja minden szomjadat.

- Hatalmad lesz óceánok vizein s az égi sarkok rengeteg téréin. Megtanítalak a néma szájak beszédére s a mozdulatlan erők rejtett remegésére. Örök sötét posványán ázó gyökerek gyógyíthatatlan mérgét, gyászos gyümölcsök beléndeknedveit, kígyófészkek szemetjét, feneketlen fájdalmak titkos panáceáját, szemekben sohasem fogant, csigázó álmok bódító porát s a csitíthatatlan téboly mérföldekre küldhető erejét, a halál kéjének tomboló mámorát szűröm neked a rontás fekete kelyhébe.

Hatalmas királyné lesz hát, vér és könny gyönyörű zsarnoka.

Lady Elisabeth lobogó lelke lobogó álomviharok örvényén hánykódott. A Whitehallban tán éppen akkor hunyta örök álomra kínoktól megtört szemét Henrik király s London utcáin már dübörgött az ujjongó kiáltás:

- Éljen Edward király!

- Királyné leszek? - sóhajtja lady Elisabeth. - Edward király fiatal. Eltemet engem. Itt van Mary néném is.

Ez a név a gyűlölet lángját lobbantja szemében.

De Blanche Parry mosolyog. És mosolyog a szerencse is.

Az özvegy királyné szíve megesik a számkivetetten e az udvarba hívja Elizabethet. Gondoskodik róla. Drága ruhákba öltözteti.

Erzsébet csillog és hódolat hullámzik körülte. Elméjének élét csodálják. Szemében babonázó varázs van. Keskeny, hűvös keze olyan, mint valami sápadt, titokzatos virág.

A szem parázsló sebet szakit. A fehér kéz csitító írrel simogatja.

Kathrin Part, az özvegy királyné másodszor is férjhez megy. Nem boldog. Lelkén férgek fullánkja rág. Féltékenység mardossa. Hirtelen vénség szúja őröli sorvatagra.

Férje, a nagy admirális, mint álmatag holdas, kering két bűvölő csillag körül. Lady Elisabeth szeméből mágikus láng lövell felé. Lord Seymour úgy bódorog, mint bakkalaureátus diák. Verset is Írna, ha tudna.

Vagy talán nem is olyan holdas ez a szerelem. Az udvar gonosz nyelve suttog. Kathrin nesztelen léptekkel surran bujkáló árnyak nyomán. Egy este a homályos csigalépcsőn összefonódott párba botlik. Bohókás apród csókolhat igy magáról feledkezett komornál.

De már előttük áll. Elborul szemében a világ. A magáról feledkezett személy, lady Elisabeth s a bohókás apród férje, Seymour lord, a nagy admirális.

Blanche Parry szeme sötétet villant és a halál fakó réme suhogott az udvar felett.

Kathrin Parry hirtelen ragadta el a sorvasztó kór, még mielőtt visszakergethette volna számkivetésbe a hálátlan Erzsébetet.

Seymour előtt szabaddá vált az út. A nagy admirális térden csúszva esdekelt a hűvös virágkézért.

De ennek a kéznek ára van és az admirális kész ezt az árat megfizetni. Benne is vakmerő álmokat lobbant a terv, amelyet hétpecsétes zár alatt főznek, kavarnak.

Az admirális kezében fegyveres erő van. Vakmerő roham kell. Egy kardcsapás s a gyermekkirály véres teteme lépcső a királyi trónhoz lady Elizabethnek s az ő oldalán neki.

De hétpecsétes zár sem őrizhette eléggé a titkot.

Sommerset lord, a régens, lecsapott az összeesküvőkre. Folyt a felségárulási por. Az admirális tulajdon fivérével állt szemben. De Erzsébet félelmet nem ismerő hideg nyugalma, ravasz macskaügyessége kikerülte a legfurfangosabb faggatás csapdáit és kivágta magát a vérbírák prédára éhes hálójából.

Simulékonysága odáig vitte, hogy maga Edwárd király emelt szót féltestvéréért.

Merész fordulat! Lady Elisabeth tegnap még üldözött felségáruló másnap már első hölgy Edwárd udvartartásában. Buzgó protestáns. Féllába már a trónzsámolyon.

És ekkor újra suhintott a halál kaszája s a gyermekkirály fejéről lehullott a megáhított korona.

Korán hullt le. Ott volt még Mária, VIII. Henrik király törvényes leánya. Idősebb is volt Erzsébetnél, akit az Egyház törvénye nem ismert el s apja kitagadott.

A protestánspárt talán jobban húzott hozzá. De a katolikus nemesség még többségben volt és a kettős törvénytelenség akadályával nehezen tudott volna szembeszállni a legelszántabb pártos részrehajlás. 1553-ban Máriát koronázták Anglia királynőjévé.

Aragóniái Katalin lánya hát diadalmaskodott Boleyn Anna lánya fölött.

Erzsébet szívében féktelen gyűlölet és riadt félelem birkózott egymással.

Gyűlölte Máriát és irigyelte. Gyűlölte már gyermeksége óta. Most irigyelte trónjáért és vőlegényéért.

II. Fülöp spanyol király jegyezte el Tudor Máriát, hogy ezzel a friggyel dönthetetlen és örök világuralommá forrassza a világ két leghatalmasabb trónját.

A vértelen Mária - így nevezte Erzsébet a királynőt, akinek a részrehajló történetírás a bloody Mary nevet adta - és Fülöp király nem összeillő pár. Ő volna méltó párja az óceánok s a roppant régiók és bűvös Dorádók mennykárpitokig magasló urának.

Eszébe jut a lassú tűzön megpörkölt maki története, újra látja a vércsöppeket az ízenként halálra kiűzött hermelin fejedelmi fehérségén és már újra nagyravágyó tervek csíráznak Erzsébetben.

Képmutatón hajbókol Mária előtt, akinek szíve nem rejt haragot. Csupa megbocsátás. Elismerteti Erzsébetet a parlamenttel VIII. Henrik király vérszerinti gyermekének, maga pedig őszintén testvérének fogadja.

Erzsébet szakit a protestánsokkal. Most hithű katolikusnak mutatja magát. Buzgón jár misére. Behízelgi magát De Feria spanyol követnél. De titokban érintkezést tart fenn a protestánsok vezéreivel, Sir William Cecillel és Sir Nicholas Baconnel. Minden képességét megfeszíti. A szemforgatás és ármány minden fegyverét kipróbálja. Jobbra-balra osztja az Ígéreteket. Egy célja van csak, mindent előkészíteni és biztosítani magának a trónt arra a pillanatra, ha üt az óra.

És az óra nemsokára üt. A halál órája, a reménytelenség és balsejtelem órája Máriának, a diadal és a falánk remények órája Erzsébetnek.

Mintha átok ülne Anglia trónján. Mária alig öt év múltán követi Edwardot, mielőtt élete nagy művét, a katolicizmus helyreállítását befejezhette volna. Temetésére zúgtak a Westminster harangjai, amikor egyszerű ágyán a halállal vívódott Pole bíboros is, hűséges segítője a nagy munkában.

A bíboros volt az egyetlen, akinek éles szeme Erzsébet leikébe látott Halálával elhárult az utolsó akadály, amely Erzsébet útját a trónhoz elzárhatta.

Még bánatos harangzúgás siratta a két halottat s a nép a Southwark girbe-görbe sikátoraiban, a Cheapside magas oromzatú házai közt s a Tower bástyafalai alatt már hangosan éltette Erzsébet királynét.

A koronatanácsban pedig a yorki érsek emelte fel érte szavát és elhallgattatta azokat a katolikusokat, akik az ifjú Stuart hercegnőt, Skócia királynéját, a Tudorok egyetlen törvényes örökösét várták az angol trónra.

De Mária a dauphin felesége volt és az angol nemzeti büszkeség félt a franciák hatalmától.

Így a korona, mint érett gyümölcs hullt Erzsébet elébe. Kezét se kellett már kinyújtani érte.

III.
Az álarc lehull

Az ódon hatfieldi kastély százados tölgyei alól komor őszi időben indult el az új királynő, hogy megtartsa diadalmas bevonulását Londonba. Ezer lord kisérte. Udvarhölgyek, nemesasszonyok pompázó menete vette körül. Marcona hadfiak, páncélos lovagok, vasinges vitézek szálas sorai adták az öklelő erőt az arany brokáttól súlyos pompához. Csillogtak a fényes fegyverzetek. A tarka zászlók mosolygó színekkel kacagtak bele az ősz komor, baljós szürkeségébe.

A Highgate-en a püspökök köszöntötték a királynőt. Erzsébet mosolygott. Sugárzó tekintetében játszott a fény. Csak akkor villant belé sötét láng, mikor Bonner londoni püspök szúrós szemébe ütközött a pillantása.

A komor őszi este hamar lehullatta árnyát. Éjjeli szállásról kellett gondoskodni. Nem volt más, csak a néma, sötét kolostor. A nehéz kapuk csikorogva tárultak s a mély bolt alól fagyos, nehéz szagú szél csapott ki, mintha valami reves kriptát nyitottak volna meg. A királyné hátradöbbent, mielőtt a rőt fáklyafénytől tépett homályban megindult.

Ez a kolostor nemrég még Szent Brúnó fiainak hajléka volt. Most a kapzsi norfolki herceg kaparintotta el, miután Henrik király a monostor 18 jámbor lakóját kegyetlenül megfojtatta.

Erzsébet előtt nem volt ismeretlen, milyen gonosz gyilkosság erőszaktétele törte össze itt a klauzura pecsétjét. Talán a tizennyolc sápadt árny állta útját, mikor a küszöbnél meghőkölt. De erőt vett magán, ha szüntelen ott bujkált is benne a döbbent iszonyat.

Első álmát féltette a csillagok felé szökkenő dicsőség útján. Őrséggel rakatta meg a folyosókat. Lobogó fáklyalángok rőt világával kergette ki az árnyat a leg- félreesőbb zugból is. Hálókamrája elé állig fegyverzett darabontokat állított. Blanche Parry után sóhajtott. Tán bűvös kört akart vonatni ágya köré, hogy meg ne rohanhassák az alvilág ádáz szellemei.

Mégsem jött álom a szemére. Csak ólmos kábulat csapott rá olykor, amelyből véres látomások iszonyata tépte föl. Sikoltás fagyott ajkára. Jeges veríték gyöngyözött testén. A homály ködtestű árnyakká sűrűsödött körülte. Gyötrelmes nyögések vánszorogtak elő ismeretlen réseken. Csak reggelre dermedt rá nehéz, tikkasztó álom, amelyből bódult kimerültséggel ébredt.

Reggel Bonner londoni püspök mondta a misét. Erzsébet kábultan, le-lecsukló fejjel hallgatta, öntudata olykor egészen kába ürességbe süllyedt. Furcsa félelem szorongatta, úgy érezte, tilalmas helyen térdel. Futnia kell innen, mert szörnyű próbáltatás várja. De hová meneküljön. Akármerre fordult, kárhozat torka ásítozott felé.

Csengettyűszó rázta fel téveteg káprázataiból. Az Úrfelmutatás kezdődött. Erzsébet nem tudott áhítatos alázattal leborulni. Titkos hang ösztökélte, hogy nézzen fel az oltárra, ahol most a szent áldozat győzelme magaslik fel a püspök ujjainak reszketeg trónusán.

Iszonyattal kapott a szeméhez. Nem látta az oltárt. A miséző püspök alakja köddé foszlott előtte. Lángoló kárpit ereszkedett közé és az oltár közé. Mi volt ez a félelmes szín, forró vér skarlát tükrözése vagy poklok lobogásának rőt visszasugárzása. Zúgott a feje, mintha távoli vihar bömbölése vert volna benne tompa ekhót. Szívét szorítóvasak gyötrelmes présével csavarták láthatatlan hóhérok. Titkos karmok tépték a bőrét tüzes csípésekkel. Valami kimondhatatlan kin berzengett végig rajta, mint a kárhozat gyötrelmeinek sejtése.

Szinte alélttá tette a fájdalom, amely lassan zsibbadt el a megzendülő énekszóra, de még ott égett minden izében sajgó, lankasztó nyoma, mikor a mise véget ért.

London ujjongva várta. Erzsébet úgy közeledett az álmodott trón felé, mint az alvajáró. A színek, a formák, a mozdulatok kusza kavargássá keveredtek a szemében. A szavak értelmetlen zörejjé zavarodtak.

Ünnepi zászlók helyett árnylobogók gyászos suhogása, hallelujázó harang helyett kegyetlen kereplők berregése.

Tagjai öntudatlan mozdultak, lelkét mély poklokon kétségek kínzó kerekei törték.

Mindenestől eladta volna már magát a Sátánnak1! Azért nincs megállása az úr színe előtt, akitől láng-sövény választja el.

Talán még nem késő? Tartson penitenciát! Boruljon le mély alázatban. Tegyen töredelemmel vallomást. Könyörögje a bocsánatos egek irgalmát.

De büszkesége felberzengett. Trónus várja. Anglia trónja. Fény felhőin, dicsőség aranyvánkosain, magasságok ormain ragyog. Mért borulna az alázat porába, mikor előtte kell a porban csúsznia mindeneknek. Anglia trónját első trónussá teszi az egész világon. Ki hatalmasabb nála? Fülöp? Megmérkőzik vele. De a pápa minden keresztények lelki fejedelme. Fölötte nem lehet úr. Kesztyűt dob Kómának is. Felveszi a harcot.

Még egyszer félve emelte intő szavát a belső borzongás szózata. De egyszeribe letorkolta a gőg. Az átalkodott gőg, minden bűnök csirája, a kárhozat kelepcéje.

A menet Londonba érkezett.

Az örömmámorban úszó Londonon át a Towerbe! A hódolat tengerébe belefúlt a kétség.

De holta után is felrémlett még hazajáró lelke.

Erzsébet a Szent Péter templomban misét mondatott testvéréért, Mária királynőért. Úrfelmutatás alatt nem mert az oltárra nézni. így könnyebben nyomta el a lelkiismeret vádló szavát.

A beszédet a winchesteri püspök mondta. De jobban dicsérte a holtat, mint amennyire az élőnek hízelgett.

A fullánk ott maradt Erzsébet szívében.

Karácsony előtt híre futott, hogy a winchesteri püspököt börtönre vetették. Vizsgálat indult Bonner londoni püspök ellen is. Ezt a két főpapot nem szenvedhette a királynő.

Oglethorpe Carlisle-i püspököt kedvelte. December 22-én behívatta a Whitehallba.

- Te mondod az éjféli misét a házikápolnában.

- Boldog vagyok, hogy Felséged kegye engem választott ki.

- Feltételem is van.

- Milyen feltétele lehet a misének?

- Akkor parancsom.

- A parancsot az alattvaló hódolattal hallgatja, de a pap Isten parancsolatjához méri.

- Nem fogod felemelni az ostyát az oltárnál.

- Ha a két kezem levágatod, Felség.

- A fejedet vágatom le, - kiáltotta hirtelen indulattal a királynő.

- Életemet elveheted asszonyom, de a lelkem üdvösségét nem, - mondta csöndes szóval a püspök és némán kiment a teremből.

Harmadnap éjfélkor London valamennyi harangjának zúgása hirdette, hogy a világ Üdve megszületett.

Oglethorpe püspök teljes ornátusban térdelt a fényben úszó oltár előtt és a királynő is elfoglalta helyét trónszékén.

De mise alatt olyasvalami történt, aminek hírére borzadály reszkettette meg a legátalkodottabb szíveket is.

Mikor az Úrfelmutatás első csengettyűjele megszólalt s a kápolnára az áhítatos várakozás halottas csöndje borult s a magasságból szűrődő harangzengés angyali kísérete mellett térdet hajtott Oglethorpe püspök, hogy aztán a magasba emelje a kenyér színébe rejtezett szent testet és vért, a királynő felállt trónszékén, hátat fordított a szent szertartásnak és kíséretével együtt kivonult a kápolnából.

A lordmajor zár alá vett a Temzén minden hajót, amely bíborszövetet hozott Tyrusból vagy Trebizondból. Kalmár nem érinthette addig a súlyos bálákat, míg a királynő nem választott. Lángoló bíbort akart viselni koronázásakor, a mohó vágy, a csattanó harag, a pusztító tűz színét. A liliom szűzi fehérjében halál vértelensége sápadt felé.

Hogy zuhogtak omló redőkben a drága bíborok. Hány változat, az árnyalatok milyen megszédítő bősége: édes karmazsin és haragos vörös, parázsló skarlát és borongó bőrszín, hajnalpiros és égő vér színe, lángliliom bársonyos pírja és mély rozsdarőt, hogy sütött egymásra az izzásuk, az egyik tüze hogy sápasztotta el a másikét. Nem tudott választani.

Végre kibomlott egy tyrusi bála. Mintha olvadt aranyra tűzött volna a vérben búcsúzó nap, mintha fáklyalángot szőttek volna selyemmé! Hol látta ezt a szint. Egyszerre emlékezett. Szemébe szúrt a Highgate-i mise félelmes lángkárpitja.

Dacosan kapta fel a fejét. Választott.

Ez az izzó bíbor tüzelt rajta a koronázási menetben.

A koronázás hagyományos pompával folyt le. A szertartást a római egyház rítusa szerint Oglethorpe Carlisle-i püspök végezte. Más főpap nem vállalkozott rá.

De most Oglethorpe püspök szabott feltételt. Erzsébet elfogadta és mielőtt a püspök a koronát a fejére tette, egyszín alatt áldozott s ünnepélyes esküvel fogadta, hogy a katolikus hitet megvédi és az Egyház jogait tiszteletben tartja.

Sir Cecil és vele az új hit felé hajló rendek riadtan nézték ezt a szertartást. De csakhamar megnyugodtak.

Amint a koronázási menet a Cheapside felső végére ért, itt színpadi emelvényen ünnepi alakosok várták az új királynőt. Egy aggastyán lépett a dobogóra, sötét szárnyát a földön húzta, kezében hatalmas kasza. Az Idő géniuszát jelképezte s kézen fogva vezetett egy fehér tafotába öltözött viruló gyermeket, az Igazságnak, az idő gyermekének jelképét. A gyermek az angol bibliát tartotta kezében, ezzel az aranybetűs felirattal: Verbum Veritatis.

A leányka kedves szavak kíséretében adta át a királynőnek a bibliát. A királynő megcsókolta a könyvet, a magasba emelte, aztán szívéhez szorította.

Azután tovább harsogtak a kürtök, dörögtek az ágyuk és a nép üdvrivalgása zúgón hömpölygött a kék kárpitokkal díszített utcákon.

Ki hitte volna akkor, hogy a Westminster káprázatos pompája az utolsó katolikus koronázási szertartás volt Angliában.

De alig telt el néhány hét és Erzsébet királynő ki hirdette az egyházi főhatóságról szóló bilit, amely szerint az angol Egyház feje nem a pápa, hanem az angol király.

János fővétel napján a királynő egész Anglia területén megtiltotta a misemondást és néhány hónap múlva Anglia valamennyi püspöke börtönben sínylődött, mert megtagadta a hűségesküt az esküszegő királynőtől.

IV.
„Virgin Queen”

Sir William Cecil, az új kancellár gondterhes arccal lépett be a királynőhöz.

Erzsébet Ovidius ledér történeteit olvasta az Olümposz gáláns kalandjairól. Sárgás szeme zavaros fényben csillogott.

- Mi főbenjáró dologban udvarolt itt a spanyol követ, hogy engem nem is volt hajlandó beavatni, Felséged! - kérdezte a kancellár.

Erzsébet rekedten felkacagott:

- De Quadra püspök úr ezúttal igen gyöngéd küldetést vállalt, megkérte a kezemet.

- A püspök?

- Nem a maga számára. A kérő hatalmas ura, Fülöp rokonom.

- A spanyol király?

- A spanyol világbirodalom és Anglia trónja. Nem volna rossz frigy! Hű alattvalóim úgyis türelmetlenül várják már, hogy eldobjam a hajadon pártát.

- A spanyol király a pápa fönnhatóságát jelenti Anglia fölött.

- Esetleg a spanyolokét is.

- Szóval Felséged elutasítja Fülöpöt, - lélegzett föl William lord.

- El nem utasítom, mert megharagíthatnám. Spanyolország ma veszedelmes ellenség.

- De még veszedelmesebb barát.

- És nem is az egyetlen ellenség. A pápa villámokat szór. Anglia tele van árulókkal. Titkos kurírok hordják a híreket. Minden bebörtönzött püspök levelet küldött Rómába. Alusztok ti mind.

- A spanyol követ a kémek és árulók pátrónusa. Az ő kezét nem mindig foghatjuk le. Mért tűri udvarában Felséged?

- Szükségem van rá. Útban van a pápa külön nunciusa is.

- Be ne bocsássa. Trónjába kerülhet.

- És akik nem kérdezik, bebocsátom-e őket?

- Kiről beszél, Felséged?

- A franciákról. Skóciában vannak. Az angoloknak kéne ott lenni. Írországban sem bízhatunk.

- Én bízom Felséged leleményességében.

- Ügyesség kell a végrehajtáshoz is. Fülöp rokonunknak ígéretet tehetsz.

- Az ígéret kötelez.

- Csak általánosságban egyelőre. Reményt kell ébreszteni, kecsegtetni, áltatni, de egy utolsó rés mindig maradjon a kibúvóra. Fülöpre szükségem van. Rá hallgat a pápa. Igaz, a nuncius útban van Flandria felé. Küldj elébe udvarias meghívást.

- Mégis bebocsátja, Felséged.

- Calais-tól még messze van Anglia. De hitegetni kell a pápát, hátha kiparancsoltatja a franciákat Edinburghból.

- Talán magunk is kikergethetnénk őket.

- A franciákra is szükségem van Fülöp ellen. Az egész világgal nem vehetem fel a harcot. De szívesen nézem, ha az egész világ harcba keveredik miattam.

Erzsébetet látomások kisértették. A valladolidi palota sötét kamráját látta. A homályban parázs izzott. S az izzás rőt udvarában elmosódva rejtelmesen, de annál kísértetiesebb borzalommal vonaglott a kis maki torzult kínja. Felrémlett ifjúkori emléke, a halálra sebzett hermelin.

És a sötét infáns most elébe térdelt. Hermelin palástján, mint vércseppek izzottak a fekete foltok. Az infáns, akit irigyelt Máriától, most a mérhetetlen spanyol birodalom ura, az ő kezéért eseng. Odanyújtsa neki? A földkerekség legszertelenebb hatalmát jelentené ez a kézszorítás. De hátha az ő karcsú, sápadt keze összeroppan ebben a csontos komor kézben?

Az ő keze csak akkor erős, ha szabad. Ha játékos ujjakkal észrevétlen bogozhatja a szálakat.

Játszani fog a hermelines királlyal. Végül halálra sebzi, mint a hermelint.

A roppant aréna egyetlen halálordítás volt. Az óriási fekete medve, amelyet vérebek téptek, baromi matrózok tagló öklei döngettek, bőszült ragaszkodással letépte láncát és visszaszerzett szabadságának veszett vérszomjával gázolt bele a tömegbe. Hörgött, fújt. Körme eleven húsba tépett. A vérszag csak ingerelte. Öblös szája tátogott. Előtte, alatta, egymás hegyén- hátán, önmagát tiporva véres bömbölő gubancban fetrengett a menekülő csürhe. A medve vakon gázolva törtetett előre.

Egyenesen az udvari páholynak tartott. Valaki égő fáklyát vágott a pofájába. A medve elbődült. Bozontos szőre tüzet fogott s most, mint megelevenedett fáklya loholt tovább feltartóztathatatlanul.

A páholyban karcsú nőalak emelkedett fel. Egész teste remegett. Arca fehérebb volt, mint a hibátlan márvány, ott, ahol a keskeny selyem álarc el nem takarta. Hosszú, alabástrom ujján bíborló vércsepp volt, a rubingyűrű köve. Vörös haja lángra gyújtotta sápadt arca körül a homályt.

A vér jéggé dermedt ereiben. Szemben vele a medve. Mögötte az egymásba guzsolt tömeg áttörhetetlen fala. Még egy lépés és a lángoló szörny véres mancsa rázuhan. Már nyúl is érte a lompos, fekete láb, mintha a poklok fejedelme rántaná a kínok kárhozatába. Imádkozni sem tud. A szemét szeretné csak behunyni. De a pillája is dermedt.

Most villanás hasit a szemébe. Mi volt ez? Karcsú penge ír nyílsebes kört a levegőbe, lecsap a szörnyetegre s a fekete bozót gyorsan szívja be fényes sugarát.

A tőr szívén találta a dühöngő bestiát. De még nem adja meg magát. Birokra kel a gyilkos acéllal. Tépné ki magából. Véres cafattá roncsolja két mancsát az élén. Ám a tőrt erős kéz tartja. A messzire kinyújtott kar meg se rezdül, mintha acélkötelekből csavarták volna az izmait.

A medve most nagyot bődül. Hörögni kezd. Két oszloplába leroggyan, nagy lomha teste elvágódik és tátott száján dől a fekete vér.

A félelem felenged. Már megszűnt a vad roham a kijáratok felé. A halálveszedelemből szabadultak lelke mennydörgő kiáltásban ujjong fel.

- Hurrá Sir Róbert Dudley.

A sápadt arcú hölgy akkorára már eltűnt a páholyból.

A franciák kivonultak Skóciából. De a pápa követe még mindig Flandriában várakozott. A korona- tanács makacsul vonakodott megadni az engedélyt, hogy Anglia földjére lépjen.

A parlament új rendszabályokat hozott a katolikusok ellen. Szigorúbban követelte a hűségesküt és súlyos pénzbüntetést rótt azokra, akik az új hit szertartásairól elmaradtak.

A pápa megtorlásra készült. De Fülöp király türelemre kérte és követével ismételten megsürgette Erzsébet válaszát.

A választ Cecil kancellár adta meg:

A hajadon királynő hódolattal és hálával fogadja rokonának szívbéli hajlandóságát. Meggondolással van a tekintetben is, mit jelentene országainak a világ leghatalmasabb trónjával kötött frigy. Bizodalommal az isteni jóságban, hogy ami ma csak remény, a közeli jövendőben valóságra válik, reverendával kéri rokonát és jóakaróját, legyen türelemmel. A királynő hajadon és szorongása nehezen szánja rá magát, hogy lányságának szűzi álmait megszakítsa. Nem akar óvatlanul szembeszállni népe óhajtásával sem, amely azt kívánná, hogy a hazai nemesség soraiból válassza élete társát. Engedjen a bölcs Király időt Asszonyunknak. Az idő mindent meghozhat.

Aznap éjjel Blanche Parry nesztelenül surrant végig a Whitehall szuroksötét folyosóin. Keze tapogatózva talált a zárra s egy láthatatlan ajtó halk csikordulással nyílt.

- Add a kezed, Sir Róbert és kövess. Amilyen csöndben csak tudsz.

- Mire jó ez az éjjeli bujkálás?

A lord hangja felzengett, akárhogy próbálta tompítani.

- Asszonyomnak oka van rá - suttogta a komorna. - A szavakat pedig tartsd meg az ő számára.

A lovag engedelmesen meghunyászkodott és Blanche Parry, mint kurta pórázon karcsú agarat szokás, úgy vezette végig a kanyargós utón, melyen a vaksötétben is nappali biztonsággal járt.

Most újra ajtót nyitott meg. Terem tárult elébük, amelyben színes borítóval takart mécs hintett gyöngéd félhomályt.

A rózsás permetegben az aranybíbor ágykárpitok fejedelmi redőzete előtt sudáran, fehér sugárzásban állt a királynő.

Blanche Parry eltűnt. Dudley lord térdre hullt.

Királyi karok emelték magukhoz. Forró, nedves ajk tapadt az ajkára. Szívébe mámoritó szavak bora csordult.

Aztán költői párviadal nemes versengésével szórta a rózsákat, violákat s a gyöngéd és hízelgő hasonlatok ezer tarka ékét ez a bódult éjjeli párbeszéd.

- Örökre a tied vagyok életemmel, halálommal, üdvömmel és kárhozatommal - leheli az ifjú Dudley.

- A torkos halált taglóztad le előttem. Eljegyezted magadnak az életemet.

- De kezedet a spanyol király jegyzi el, - duruzsol a lovag féltékeny hangja.

- Neked úgyse adhatnám. Hitvesed van.

- És ha nem volna?

- Ki tudja? - fullad biztató kacajba a csábítás. - Népem úgyis angol férjet óhajt.

- Hát nem lesz, ha akarod.

- Én nem parancsolok az életnek.

- De a halál engedelmeskedik neked.

- A halált hívni lehet. Csapdába fogni és kezessé fékezni, mint veszedelmes vadat.

- A megjuhászodott Kaszás - nevet a lord.

- Parányi csöppekbe börtönözte a tudós mágia. Láthatatlan s a nyomát semmi szerrel meg nem szimatolod.

Aztán újra csókok és lázas suttogás váltakoznak.

Már a hajnal első kék derengése bókol be az ablakon, mikor a merev kárpitredők mozdulnak és megjelenik Blanche Parry.

Azon az utón távoznak, amelyen jöttek. Mielőtt a rejteklépcső ajtaja becsapódnék a lord mögött, a komorna valamit a kezébe nyom.

Tapintása fagyos. A lord a derengésben látja, hogy drága metszésű, csöppnyi kristálypalack.

Körmönfont, tudós mondatok kacskaringéi áltatják az ásítozó gondolatot. Sir William Cecil, a főpecsétőr jelentést olvas a tanácsban.

Erzsébet türelmetlen ujjakkal dobol a trónszék karfáján.

- Szép! - csattan fel hirtelen a hangja. - Szebb, mint én? Mit mondanak?

- Kicsoda? Kiről beszél Felséged, - riad meg William Cecil lord.

- Mária királyné! Ferenc özvegye.

- Hallom, felvette az Anglia királynője címet is. Ő az igazi és törvényszerinti Tudor - már a Guise-ek és Lotharingok pártos felfogása szerint - siet szavait helyesbíteni Parker Canterbury érsek.

- Megkeserüli - szisszen fel Erzsébet. - Rajtam kívül élő, ezt a címet nem viselheti.

- A királynő most Skóciába jön. Elfoglalja ősei trónját, - mondja szárazon tagoltan a kancellár.

- Nem szabad lábát a szigetre tennie - Erzsébet hangja rikácsolón harsan. - Hé, Dudley, Drake, Norfolk, urak, mit álltok itt, mit tátjátok a szátokat. Hajóra, vitorlát bontani, ágyukat tölteni. Útját álljátok a csatornában. Élve vagy halva elém hozzátok. A szemébe akarok nézni. Majd meglátom, ki hát Anglia királynője.

Mária királynő baráti szóval közeledett Erzsébethez. 1861 augusztus 14-én indult Calais-ból. Megelőzőn engedélyt kért, hogy Anglián átvonulhasson. Erzsébet megtagadta.

A francia vitorlások hát megindultak Edinburgh felé. Az ég vihart Ígért. De Mária nem is sejtette, hogy viharnál is nagyobb veszedelem vár rá a csatornában: Drake leggyorsabb gályái, az arany harácsoló vad kalózok, kik most királyi zsákmányra lestek.

De hirtelen bősz orkán szelei zúdultak délről és ellenállhatatlanul sodorták északnak a szünetlen háborgó tengerre a királynő gyönge hajóit. Aztán sűrű fakó köd szakadt le rájuk úgy, hogy nem láttak se vizet, se eget.

De őket se látta senki.

Drake gályái tanácstalanul kóvályogtak a csatorna vizén s a királynő sértetlenül kikötött Edinburghban.

Erzsébet tombolt. Ruháit hasogatta, öltöztető frájai összecsikart arccal menekültek tőle. Kamráiból szüntelen sikoltozás hallatszott, mintha a kínvallató mester költözött volna a Whitehallba.

A yorki érseket, akinek koronáját köszönhette, börtönbe záratta. A spanyol követ napokig hiába kért hozzá bebocsátást. Drake nem állhatott meg a szeme előtt.

És miközben magatehetetlen haraggal toporzékolt, szeme riadtan leste, mi történik Skóciában.

Sir Francis Walsingham a rendőrminiszter járult elébe. Éj sötétjében jött titkos tanácsra. Minden ajtónál kettőzött őr vigyázott.

A királynő rekedten osztotta kurta parancsait.

- Legmegbízhatóbb embereidet küldöd! A legkörmönfontabb kémeket.

- Már útban vannak, Felség.

- Minden lépését figyeljék. Lélegzetet se vehessen úgy, hogy ne tudjam.

Kitárta kincses szekrényét. Belemarkolt az aranyba. Karcsú ujja reszketett. Vegigvonaglott benne a fukarság láza. De erőt vett magán. Két kézzel szórta Walsingham elé a tallérokat.

- Arannyal béleltesd ki a reves skót patkánylyukakat. A presbiteriek szeme az ég felé forog. De kezük a zsebükben kotorász. Jól riassz rájuk! A gyönyörűséges Mary Stuart, a Mediciek iskolájába járt. Uszítsd rá Knoxot! Bennem is meghűl a vér, ha két szeme kilobban sötét barlangjából és belém döfi sötét sugara tőrét. Ha ösztövér kezét kinyújtja, mintha a halál nyúlna értem.

Aztán a másik végletbe csapott. Mámoros tivornyák következtek. Szilaj farsang bódorgott bő torokkal. Fűszeres falatokkal, nehéz borok füzével korbácsolták a tikkadt vágyakat. A széles kedv támolyogva öblögette a csengő kupákat. Táncok füzérében, hegedűk, sípok, dobok, fáradhatatlan lábakban bizsergő muzsikájára forró ígéretek, mézes csókok titka lopakodott.

Már a böjtben jártak s a csömörletes karnevál tombolt tovább. Dudley, Leicester új lordja kifogyhatatlan leleménnyel ragadta Erzsébetet, kihamvadt tivornyából ifjú hévvel lobbanó, új dáridóba. Már a jobb érzésű protestánsok is megbotránkoztak.

Tavasz első rügyfakadására Kenilworth-ben ült pogány ünnepet. A zsenge lombok halvány zöldje alatt a kökörcsinhímes pázsit szűz bársonyán roskadozott a megrakott asztalok hosszú sora. Itt újra visszatértek a régi angol falánkság dőzsölő mértéktelenségéhez. Kétszázféle fogást tálalt fel az étekhordók megállás nélkül sürgő-forgó hada.

Húsz álló napig tartott az ünnep. Ami fűszeres fortélya csak volt az Ínycsiklandozó szakács-mesterségnek, ami ódon drága kincset a vén pincék odva csak feldobott, erdők és vizek ízes ajándéka, ápolt kertek gyümölcsbokrétája garmadával kínálta itt magát. De nem maradt éhkoppon a szájnál torkosabb szellem sem. Dudley lord intett és szétváltak az omló kárpitok s hatalmas színpad ígérte jelképes jelenések csodáit.

Tátongó barlang torkából Sybilla lépett ki s titkos jövendő jóskönyvéből olvasott káprázatos beteljesülést a királynőnek. Arthur király bozontos óriásai küzdöttek torz kimérákkal, akiknek szeméből rémület fagyasztó fuvalma párázott. Kígyófürtű Gorgó kövült pillantása dermesztett kétes árnyból. S végül a tó Hölgyének holdas keze nyújtotta át a pálmát a győzteseknek. Felragyogott a kikelet azúrt-nevelő napja s Bachus és Ceres szórták a hatalmas Anglia első fűzsengéit a királynő lábához.

Másnap tizenhárom medve harcolt vérebfalkákkal s a vértől iszapos csatatéren mohába, taplóba, kócos gyökerekbe öltözött erdőlakók torzonborz kara versengett a visszhanggal.

Itáliai kócnyelők bakugrásain és bukfencein ámultak. Joculatorok esetlen tréfáit kísérte részeg bamba röhögés. Bárdolatlan paraszttuskókat állítottak ki lovagi tornára.

Kék csillámú tóból mezítelen Triton bukkant fel és kagylókürtjével hívogatta Neptunhoz az elvarázsolt királylányt. De a tó másik szélén óriási delfin tűnt elő a gyomrába rejtett zenekar igéző szirénmuzsikájával.

Kísértetes berekben a zöld Dame Sans-Mercy csalogatta a hiszékeny lovagokat, akik úgy fogytak gonosz szemétől, mint a hold sápadt sarlója.

És amint Leicester lordja a királynőre nézett, szörnyű sejtelem zúgott fel benne. Ez a viaszból formált vértelen arc, amelyen nem szántott szemernyi rebbenés redője, a merev szem, amelyből kisértő zöld sugár szüremlett, a hószín kéz lilioma, amely mintha aranyos koporsóból nyúlt volna ki a nehéz brokátok és csipkék merev pompájából, igen, ez volt ő, Dame sans Mercy, a rontás örvénye, a tébolyba temető bűbáj, amit chrisolittal űztek el a kövek hatalmát ismerő adeptusok.

Csókok és borok mámorán át még utolsó vágy világossága lángolt fel benne: menekülni a szakadék széléről. De a vágy elalélt a zöld szemek hideg bűvöletében. A színpad kárpitja lehullt és már andalító sípok dünnyögtek, rekedt dobok döngése ringatta a tánc bódulatát. Szilaj dobogás kezdődött, hogy a föld szíve rengett belé. Kábult kavargás forgataga ragadta a szédült párokat.

De kié volt a láthatatlan kéz, mely meghúzta a síró harangot?

A magasban kuvik sikoltott. A kastély csipkézett ormán fekete lobogó hirdette a halált.

Lady Leicester sir felé sorvadó élete örök éjbe hanyatlott, míg lenn a tavaszi mezőkön zsíros kurjongatás hozsannái köszöntötték a születő hajnalt.

V.
A halál heroldja

De Quadra püspök levelet irt hatalmas urának, Fülöp királynak.

Szánakozó szomorúsággal panaszolta fel a hitükhöz hű híveknek keserves zaklattatását. Nagy bírságpénzekkel sanyargatják őket. Nyilvánvaló a fondor praktika. Kiforgatják őket gazdagságukból, hogy megtörjék erejüket az ellenállásra. Az újhitű uraknak ládáiban gyűlik a drága marha ára. A friss sütetű udvari magisztrátusok tollasodnak. A prédikátorok magasan hordják a tarajukat s az igazhit papjainak bujkálni kell, mint ártó vadnak vagy erdei haramiának, kinek fejére díjat tettek.

- Ami pedig a királynőt illeti - folytatta levelét a követ -, nyúlszívű, alakos, mázas szavak hazug lárvája mögé búvik, angyalarcot mutat, mikor szívén sátánok indulatai osztakozódnak. Bocsásd meg nekem Nagyhatalmú Uram, hogy koronás főről ezt írja tollam, de Anglia trónját parázna Jezabel csúfolja meg. A hajadon királynő mindenek botránkozására tivornyázik Leicester grófjával, akit már itt a trón osztályosának tartanak. Dudley gróf nálam is járt, hogy segítsem frigyét a királynővel. Vérben fogant szentségtörő nász volna ez. Itt nyíltan vádolják Leicestert, hogy megölte hitvesét. A királynő nem makulátlan a gyanútól. Meghitt komornája vajákos boszorkány, rég máglyán kellett volna pusztulnia. Bűnös praktikákkal mesterkedik s a poklok fejedelmével áll vérkötésben. Úrnőjét is magával hurcolja a fekete szombatok sátán tivornyáiba. Förtelmes Sodorna és Gomora ez. Meddig tart még a te türelmed, Nagyhatalmú Uram.

És meddig tart a büntető Egek türelme?

A türelem fogytán volt már.

1563 nyarán, fülledt alkonyaiban nagy háromárbocos úszott fölfelé a Temzén. Mi hajtotta? A sűrű levegőben fodornyi szellő sem rebbent. Sárga vitorlái csüggedten lógtak a kötélzeten.

A vérvörös nap izzón sütött, mintha az égkemence kitátotta volna parázsló száját. Mozdulatlan megállt a Szent Pál egyház tornya fölött. Micsoda különös látnivalója akadt az aranyba csillanó vízen!

A gálya pedig úszott lomha méltósággal, nesztelen csúszott az olajos habokon. Fedélzetén árva lélek nem mutatkozott. A parton hangos hurrák köszöntötték. Senki sem válaszolt rá.

Már alig vonszolta magát. A London Bridge közelében kiadta végső erejét. Mintha megfeneklett volna a kikötőben.

Most úgy rémlett, lánc csikordul. Láthatatlan kéz eresztette le a vasmacskát.

A hajó horgonyt vetett.

A víz nagyot loccsant.

De alig lehetett már látni arasznyira, úgy megsűrűsödött a homály a Temze fölött.