Maggie Doyne
és Shannon Lee Miller

Ég alatt,
hegy fölött

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Maggie Doyne (with Shannon Lee Miller): Between the Mountain and the Sky

Copyright © Maggie Doyne, 2022

Published by Harper Horizon, an imprint of HarperCollins Focus LLC.

All rights reserved.

A könyvben említett internetes címek, telefonszámok, céges vagy termékinformációk forrásként szerepelnek, a Harper Horizon kiadó semmilyen kapcsolatban nem áll velük, és nem vállal felelősséget az adatok helytállóságáért.

Ég alatt, hegy fölött © Partvonal Könyvkiadó, 2022
Magyar fordítás © V. Csatáry Tünde

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022
www.partvonal.hu

ISBN 978 963 609 037 1

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Szerkesztette: Helfrich Judit
Korrektor: Krivánszky Emőke
Borító © Elena Karoumpali
Nyomdai előkészítés: Pézsa Sarolta

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Kedves Olvasó!

Előszó: Napkelte

1. A kőtörő lány

2. Tégláról téglára

3. Egy szempillantás alatt

4. Hazatérés

5. Holdcsillag

6. Sárkányok az égen

7. Nővérek

8. A kis szárny

9. Bokszi

10. A legparányibb bimbó

11. Fehér fény

12. Elpusztult növények

13. Egy bátor dolog

14. Szerelmes levelek

15. Az új telek

16. Hosszú árnyék

17. Ruby sunshine

18. Kedves gyerekek!

Utószó: Szetszang

Köszönetnyilvánítás

A BlinkNow Alapítványról

Programjaink

BlinkNow-kronológia: Az alapítvány rövid története

A szerzőkről

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy időt szán arra, hogy a saját élete helyett kicsit az én történetem részese is legyen. Lehet, hogy nem tűnik nagy dolognak, de a támogatása, az érdeklődése és a szeretete többet jelent, mint gondolná.

Eleinte a Kopila-völgyben, a „Bimbók völgyében”, még a megbízható wifi, sőt az elektromos áram bevezetése előtt, a könyvek nyújtották a legnagyobb vigaszt számomra, ők voltak a legjobb barátaim, ők biztosították számomra a legerősebb kapcsolatot a világ többi részével. Ha a következő oldalak bátorítást vagy reményt adnak, s ennek hatására csupán egy pillanatra is tisztábban látja önmagát vagy a családját, akkor a könyvemet máris hatalmas sikernek tekintem.

Az elmúlt tizenkét évben egy olyan csoporthoz tartoztam, amely a nepáli Szurkhetben, a Kopila-völgy Gyermekotthonban egy csapat csodálatos gyerkőc felneveléséről gondoskodott. Rengeteg történetet lehetne mesélni erről a lenyűgöző helyről és a még lenyűgözőbb lakóiról, de csak ez az egy az enyém, ezért én ezt az egyet mesélhetem el. Az egyik leghőbb vágyam (ami egy napon tán valóra válik), hogy a gyermekeink és a csoport többi tagja is megossza a nyilvánossággal a maga történetét. Amikor majd megteszik, azt a saját feltételeik szerint fogják csinálni. Mindenesetre amit ebből a könyvből megtudhatnak róluk, az elegendő lesz ahhoz, hogy őrülten beléjük szeressenek.

Egy másik történet, amelyről úgy érzem, nem én vagyok hivatott beszámolni, a nemzetközi fejlesztési program – munkánk egy rettentő komplex, etikai buktatókkal teli, gyorsan változó területe, amelyen megtiszteltetés volt botladozni. Szenvedélyesen hiszem, hogy a világot jobbá tehetjük, és boldog vagyok, hogy megoszthatom a tapasztalataimat. Ám ezek mindössze egyetlen ember élményei, és az írásom nem útmutató vagy „Hogyan kell…?” kézikönyv. Számos hibát követtem el, és még mindig sokat kell tanulnom.

Ez a kötet több mint egy évtizedet ölel fel, amely idő alatt Nepálba költöztem, felépítettem egy otthont, neveltem ötven gyermeket, értek traumák, és átéltem az elképzelhető legerősebb szeretetet. Tényleg létezik olyan, hogy „anyai gondolkodás”, „anyai elfogultság”, ráadásul tudom is magamról, hogy az emlékezőképességem nem tökéletes. Tehát hivatalos feljegyzésekre, személyes naplóbejegyzésekre, valamint a mellettem dolgozók (és sokkal jobb memóriával rendelkezők…) emlékezetére támaszkodtam. Igyekeztem szó szerint felidézni a beszélgetéseinket, ügyelve arra, hogy megőrizzem a jelentéstartalmukat és a bennük rejlő beszélői szándékot. Megváltoztattam pár nevet és néhány személy leírását, hogy védjem azok személyiségi jogait, akikről úgy véltem, nem szívesen szerepelnének egy memoárban.

Köszönöm, köszönöm, köszönöm, hogy olvassa a soraimat.

Nagy szeretettel:

Maggie

Előszó
Napkelte

Nagyon korán, amikor a nap még nem bújt elő a hegyek mögül, a gyerekekkel átkelünk a házunk előtt az utcán, és végigmegyünk az ösvényen a kis, bambuszból épült iskolához. Sárga mustárföldek és korallszínre festett bádogtetős házak mellett haladunk el. A kóbor kutyák körbeszimatolják a bokánkat, csirkék csipognak, a szomszédok integetnek. Meglehetősen nagy csoport vagyunk; egy több mint ötven főből álló család, amelynek a fele nap nap után ugrálva, sasszézva vonul az úton a reggeli ködben. Én töltöm be az anya szerepét ötvennégy gyermek számára, így a nővére vagyok fél tucat velem együtt dolgozó és szülősködő „nagynéninek” és „nagybácsinak”, valamint Jeremy felesége, és Ruby, a biológiai lányunk anyukája is vagyok. Az otthonunk pedig Szurkhet, egy kisváros a Himalája lábánál, Nepál közép-nyugati régiójában.

A reggel mindig kész őrület – mint a szülők és gondozók számára az egész világon. Csak mi többen vagyunk. Sangkár bácsi és Baszanti néni korán ébrednek, főznek egy kanna gőzölgő fűszeres teát, csájt, mielőtt hozzákezdenének a reggelihez. A gyömbér összezúzásának, a fekete bors és a kardamom darálásának a hangját hallom meg először, majd az otthonosság érzetét keltő édeskés, tejes illat az összes felnőttet a konyhába csábítja az ágyából. Tópi, az alapító társam és Kuszum, a felesége hamarosan reggeli sétájukra indulnak a kutyáinkkal, Novával és Nachóval. Tópinak már fülén a fejhallgató, hallgatja a BBC rádió híreit. Miután leveszi, mindenről részletesen beszámol, ami az elmúlt napon Nepálban és a nagyvilágban történt. Ákriti és Szacshjam, a fő gondozók, megrázzák a reggelire hívó csengőt.

A konyha ablakán keresztül figyelem, ahogy Namrádzs gördeszkázik, és a verandán Szukma néni lófarokba fésüli Pabitra haját. Szantos odamegy hozzájuk, panaszkodik, hogy elhagyta a szíját. Szundárnak két jobblábas cipője lett, Aszmita egyenruhája még mindig nedves, mert éjszakára kint maradt az esőben. Az oldalsó udvaron diókkal golyóznak, a kertben felállított hintákon gyerekek lendülnek előre-hátra. Újra megszólal a csengő, és mindannyian szaladnak, néhányan dióval a kezükben, továbbra is azon vitatkozva, ki nyerte meg a játékot. Nagy tál szadzsit (búzából főzött édes krém) és egy kosár banánt cipelve megjelenik Baszanti.

– Számolás! – kiáltja Szacshjam.

Érkeznek a gyerekek, felsorakoznak, és mondják a számukat, egytől ötvennégyig. Elöl a legkisebbek: Khusbu, Himál és Dzsamuna. Aztán a hat–nyolc évesek: Dzsagat, Pabitra, Aszmita és Manisa, egyenruhájukon zöld jelvénnyel. A középső csoport következik: Kalpana, Ganga, Hari, Kadzsuri, Man Kumari, Santi, Jágáj, Májá, Bindu és Szantos. Végül a tinédzserek: Krisna Bogati, Navín, Padam, Hanszarádzs, Andzsáli, Szagar, Alina, Szandzsu, Bhakta, Rupa és a kis Nisa. A tinik „eredetiknek” hívják magukat; ők a kezdetektől fogva itt vannak a Kopila-völgy Gyermekotthonban. Nem felejtették el, hogyan hordták a téglákat az emeletre, hogy felhúzzuk a harmadik szintet, hogyan fürödtünk, és mostuk a ruhákat tavasszal a Bulebule-tóban. Arra is emlékeznek, amikor beszereztük az első tévénket, kiástuk az első kutat, vagy amikor Szadipot és Nirmalt letartóztatták bolti lopásért.

Felnőttek. Nagykorúak lettek, szétszéledtek a világban. Sova Pennsylvaniában tanul, a Lafayette Főiskolán, Dzsanak New Jersey-ben – ahonnan én is származom –, a Drew Egyetemen, Kesav a Midwestern Egyetemen, Karma pedig ápolóképzőbe jár. Főként reggelente hiányoznak, de ahogy elmennek, a számukat új gyerekek kapják meg, legutóbb Kirán és Szunita, akik most is egymás mellett ülnek, és fejenként három banánt esznek meg. Amikor a reggelinek vége, kiözönlünk a főkapun, akár készen áll mindenki, akár nem.

Az utca túloldalán található általános iskolánk nem túl impozáns épület, de ez a közösség szíve. Huszonkét éves voltam, amikor felépítettük. Pusztán kőlapokra és betonpanelekre állított farost lemezek, bambusz és bádog. Napkeltekor elkezdődik a pingpong és a fogócska, valamint a „Tűz a hegyek között” nevű nepáli játék, amely leginkább az „Elvesztettem zsebkendőmet…” gyermekjátékra emlékeztet. A szűk kapubejárat fölött nagy kék tábla hirdeti: „KOPILA-VÖLGY ISKOLA”. Nagymamák, nagyobb testvérek, rokonok, szomszédok hozzák a kicsiket, és köszönnek: „Namaszté!” Az otthon szépen felöltöztetett gyerekeim elrohannak mellettem; szaladnak a barátaikhoz, tanáraikhoz. Csak néhányuk áll meg, hogy búcsúpuszit adjon. Elhajt az épület előtt Kopila-völgy sárga busza, s a játszótérről kezd felszállni a köd. Szól a csengő, minden elcsendesedik. Lassan átsétálok a városon.

A táj fenséges szépsége szemernyit sem halványult azóta, hogy tizenkét évvel ezelőtt, tizenkilenc éves koromban először megpillantottam. A hegyek zöld párába burkolózó lába, a szelíden csordogáló folyó kortalan. Körülöttük azonban minden megváltozott. Az elmúlt évtized során Szurkhet, amely korábban alig volt több, mint a vidéki falvakból munka reményében Indiába tartó bevándorlók pihenőhelye, nyüzsgő várossá nőtte ki magát. A ruhásboltokban, ahol csak szárikat és gallér nélküli hosszú ingeket, úgynevezett kurtákat lehetett kapni, amikor a középiskola után, az utazóévemben ide vetődtem, most farmert és végig gombolós, galléros ingeket is árulnak. Több autó jár az utakon, amelyeket most vastag, feketén csillogó burkolat borít. Emlékszem arra a napra, amikor 2010-ben megérkezett az első pénzkiadó automata. Több százan gyűltek össze, hogy láthassák a „pénzgépet”.

Azok a dolgok azonban, amelyektől ez a hely az otthonommá vált, változatlanok maradtak: a padlizsán-, sártök- és a hegyekben szedett babérbogyóhalmok mellett a földön kuporgó zöldség- és gyümölcsárusok; az ékszerbolt sárgás csillogása; a helyi gyógyszerész, aki a beteg gyerekeket ápoló szülőként töltött éveim után már a nevemen szólít. A levegőben megáll a mészárosok által leölt csirkék és kecskék hangja – egy élet véget ér, hogy egy másikat tápláljon.

És bár nem esik útba, most is a folyóparton kötök ki. Új híd ível a meder fölött, többé nem kell sáron átgázolni a monszun alatt. A part szélén vályogból épített kunyhók gubbasztanak, a nyitott tetőkből füstoszlopok szállnak fel. Fülelek, hallom-e a kőtörő kalapácsokat, amelyek repedt harangként kongó, disszonáns hangjukkal meg szokták rezegtetni a levegőt – de semmi. Az évek során megismertem az itt lakó családokat. Napszámosok, hordárok, migránsok, háztartási alkalmazottak, földművesek.

– Jó reggelt, Maggie tanárnő!

A hídról visszaintegetek a fiatal anyának, és észreveszem a csecsemőt a hátán. Úgy ragyog a szeme, mint Rubynak, és szinte lehetetlenül pufók arcocskája van, akárcsak Khusinak. Az anya ringó léptekkel halad tovább. A mozdulatra az én csípőm is mindig emlékezni fog. Mögöttem a kis felüljárón biciklivel, pici autókban emberek sietnek, közben vagy délre bámulnak, a végtelen rizsföldekre, vagy északra, a hegyekre. A felhőpamacsok és a fehéren izzó nap alatt, a Himalája hegyeinek ölelésében nincs szebb látvány számomra, mint egy gyermekét szerető anya.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
DM Sans – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0