A naptűz balladája

A szerzőtől kiadónk gondozásában
korábban megjelent kötetek

Az örök tűz

Csendes víz

Viharos lég

Felperzselt föld

Belial – Istenek háborúja

Előkészületben:

A Storm to Kill a Kiss

A vihar, amely megöli a szerelmet

Minden szívnek,
amely nap mint nap azért küzd,
hogy életben tartson minket.

Tiszta lelkiismeret,
piszkos pénz

Átkozódva egyenesítettem ki kabátom gallérját. Ez a város úgy vonzotta a viharokat, mint egy holttest a hollókat. Amíg vissza tudtam emlékezni, soha nem láttam Valbethet napsütésben – különösen nem az évnek ebben a szakában. Mindazonáltal ez a mostani nem olyan volt, mint a szokásos későnyári viharok egyike vagy az őszi rossz idő. Ez itt már a tél illatát hordozta. A hőmérséklet is érezhetően leesett, és úgy tűnt, mindez csupán a kezdete mindannak, ami a nyakunkba készült zúdulni. A csípős hideg ruhám minden gyengébb pontját megtalálta: a ruhaujj és a kesztyűm, valamint a sapkám és a gallérom közötti rést, de még a kabátom varratain is áthatolt.

Rossz hangulatban fordultam kelet felé, arra, amerre az ég a legsötétebb volt Valbeth kék zsindelyes tetői felett. Minden ösztönöm azt követelte, hogy azonnal forduljak vissza. Ha most elindulnék, némi szerencsével elérhetném az erdő határát, mielőtt még utolérne a vihar. Csak hát mi hasznom lenne abból, ha üres kézzel érkeznék meg oda? Semmi. Úgyhogy tovább gyalogoltam a fekete fellegek felé, befelé a házak közötti szűk és zavaros labirintusba.

Hangulatom minden lépéssel egyre nyomottabbá vált. Sohasem értettem, hogyan élhetnek együtt emberek önként ilyen kis helyre összezárva. Valbeth elejétől végéig túlzsúfolt volt. Minden talpalatnyi föld be volt építve, egyik emelet a másikat, majd a harmadikat érte. A fagerendákból és agyagból álló építmények fenyegetően dőltek minden irányba, a balkonokat hídként használták, az erkélyeket a szomszédos házak teteje támasztotta meg, és gyakran azt sem lehetett tudni, hogy egy bejárati ajtó hova is vezet. Mindez itt fojtogatott. Hogy a túlságosan sok emberről ne is beszéljünk.

Befordultam egy jelentéktelen mellékutcába. Már távolról jól lehetett hallani a taverna táblájának csikorgását. A szél olyan hevesen rángatta rozsdás vasalásán, hogy még az éppen alatta kavargó zűrzavart is túlcsikorogta. Onna egyik embere éppen egy legényt hajított ki az utcára, és fenyegető gesztusok kíséretében éppen elhajtotta. Ritka látvány volt ez a Rozsdás iránytű előtt, ugyanis odabent lényegében minden tabut meg lehetett szegni, és ezért még sör is járt. Egyvalami jelentett kivételt.

Közelebbről is szemügyre vettem a legényt, aki dühösen lépkedett el mellettem, és megvolt a bizonyosság. Prémsapkája alatt észrevettem bávatag mosolyát. Tágra nyílt szemében enyhe lelki téboly tükröződött. Hát, ez aztán teljesen be volt állva. S bár a Rozsdás Iránytűben mindenféle bódító szert lehetett venni, a fogyasztókat nem tűrték meg odabent. Az ugyanis túl nagy feltűnést keltett volna.

Fejemet ingatva tértem vissza a magam gondjához, na meg a vörösre festett tavernaajtóhoz. Mellette, közvetlenül a csikorgó tábla alatt a kidobóember nekitámaszkodott a házfalnak. Őt még sosem láttam itt, bár összevert képe azt a benyomást keltette, mintha már a város minden öklével közelebbi ismeretségbe került volna. Pontosan ez felelt meg Onna ízlésének. Alkalmazottai kiválasztásakor nem volt valami igényes. Szerencsétlenségemre úgy tűnt, hogy bár én nem ismertem fel a fickót, ő rám ismert.

– Helló, Sintha – morogta, majd kisimította világos haját és viseltes kabátját. Közben tetőtől talpig végigmért. Alaposan, kihívóan, ellenszenvvel. Nem törődtem vele. Hozzászoktam az efféle üdvözléshez. Azt, hogy megbámult, a származásomnak köszönhettem, ami az emberekre ellenállhatatlan vonzerőt gyakorolt. A kihívó és ellenszenves modor ezzel szemben helyénvaló volt bizonyos körökben, amelyekben időről időre megfordultam. Mindez nem billentett ki a nyugalmamból, amíg nem gondolja, hogy hozzám ér.

– Onnához akarok menni – mondtam, anélkül, hogy tettetett figyelmet szenteltem volna vizsla pillantásának.

Mosolya farkasvigyorrá változott.

– Egy ezüstpénz lesz.

– Hogy mennyi?!

A fickó egy vállrándítással nyugtázta megütközésemet.

– Nem az én ötletem volt. Mindenkinek, aki be akar menni Onnához, fizetnie kell. Ő nagyon elfoglalt asszony, és nem adhatja csak úgy ajándékba az idejét.

Pár pillanatig szóhoz sem jutottam. Attól eltekintve, hogy a követelés nevetséges volt, nem volt egy ezüstpénzem. Pontosan ezért voltam itt.

– Onna egész biztosan látni akar engem…

– Mind ezt mondja. Ennek ellenére egy ezüstpénz lesz.

Éreztem, ahogy felforr a vérem. Ujjaim ökölbe szorultak a kesztyűmben, és mélyen a bensőmben egyre sürgetőbbé vált a vágy, hogy ennek az idiótának leverjem a képéről az önteltséget.

Nyugalom, Sin! Ezzel csak újra bajba kevered magad. Előbb lélegezz mélyeket, aztán számolj tízig. Ha ezután is kétséged lesz, még mindig összetörhetsz valamit.

Fegyelmezetten követtem belső hangom utasítását, ami már sokszor mentett meg önmagamtól.

Egy… kettő… három…

Minden lélegzetvétellel egy kicsit csökkent a haragom. A harag veszélyes. A harag és a vas.

Négy… öt… hat…

Működött.

Hét… nyolc…

Onna kidobóembere figyelmesen vizslatott. Mindamellett az önkontrollért folytatott viaskodásomat nyilvánvalóan kétségbeesésnek hitte, ugyanis egyszer csak cinkosan hozzám hajolt.

– Nincs véletlenül atma a véredben? A fénygyűjtők egész tisztességesen fizetnek érte. Persze nem olyan jól, mint azelőtt, de egy ezüstpénzt egészen biztosan megkapsz.

Ó, az átkozott! Most kezdhettem elölről. Kevés olyasmi volt, ami jobban feldühített, mint a fénygyűjtők említése.

Akkor tehát újra.

Egy… kettő…

– Nem – préseltem ki a fogam között. – Nincs atma a véremben.

Három… négy…

Lelkiismeret-furdalás nélkül hazudtam. Inkább adom el egy végtagomat a hullazabálóknak, semhogy a fényem egy szikrájáról lemondanék.

– Kár, nagy kár! – a fickó ravasz mosolyt villantott rám. – Talán akkor másképpen egyezhetnénk meg egymással?

Az összes istenekre, hát nem rátesz még egy lapáttal!? El kell tűnnöm innen, mert a végén tényleg tettlegességre kerül sor.

– Hát jó, akkor másutt adom el az áruimat – morogtam, és felkészültem a távozásra.

Noha Onna fizetett a legjobban, azért volt még néhány lehetőségem, hogy…

– Várj! – ragadta meg a karom a bikatermetű kidobó. – Lehet, hogy egy kissé…

Nem hagytam, hogy kidumálja magát, hanem kiszabadítottam magam a szorításából, és azt sziszegtem:

– Ha még egyszer hozzám érsz, azt fogod kívánni, bárcsak ma reggel ne ébredtél volna fel.

Meglepődve húzta vissza a kezét.

– Csak nyugalom, szépségem. Már viszlek is Onnához.

Jól tudtam, hogy fenyegetésemnek semmi köze a hangulatváltozásához. Csupán az a gondolat tartotta vissza, hogy mit tenne a főnökasszonya, amennyiben miatta szalasztana el egy zsíros üzletet. Tett egy lépést oldalvást, és gúnyoros meghajlással szabaddá tette az utat az ajtó felé, amely a segítsége nélkül is kitárult.

– Csak utánad.

Döbbenten bámultam a bejáratra. Mögötte sem állt senki, aki kinyitotta. Csupán miután másodszor is ránéztem, vettem észre a sarokvasak ezüstös ragyogását. Atma. Nyilván az emberek új találmánya, ami ismét csak az értelmetlen fényűzést szolgálja. Mert ugyan kinek jelent erőfeszítést, hogy lenyomja a kilincset?!

– Ügyes, nem? – ragyogott Onna izomembere.

Nekem egy rakás más szó jutott az eszembe. Az ügyes pont nem tartozott közéjük. Mivel azonban nem akartam újabb küzdelmet a korlátaimmal, tartottam a számat, és beléptem a tavernába.

A Rozsdás Iránytű rozzant söntése nem érdekelt. Ez mindössze a máz volt, ami Onna birodalmának szívét fedte, amely a pulton, két újabb kidobón, egy molyrágta függönyön és egy hosszú, sötét folyosón túl rejtőzött. Betéve ismertem az utat, még ha nem is szívesen jártam rajta. A szűk helyiségeket menekülési lehetőség nélkül nem szerettem.

Sejtelmem sincs, Onna miért éppen itt rendezte be az irodáját, de ahányszor csak beléptem az ablaktalan raktárba, amelynek falai mentén egészen a tetőig tornyosultak a szeszeshordók, minden egyes alkalommal a legszívesebben nyomban megfordultam volna.

Egy atmagömb fényében, amely alig adott több világosságot, mint egy olajmécses, kékes füstpamacsok szállingóztak. Ezeket egy hosszú, vékony pipa eregette magából, amely nélkül még soha nem láttam Onnát. Az éltes bandavezér a füst közepén ült egy sötét asztal mellett, amelyet vörös huzatos karosszékek vettek körül.

– Sin! – recsegte olyan hangon, amely a pipafüstjéhez illett: rekedtes, hideg és beteges hangja volt. – Vagy ezer éve nem láttalak. Már azt gondoltam, hogy kiiktattak a harapós vérebek.

Onna félretolta az iratokat, amelyekkel éppen dolgozott, és hátradőlt a karosszékén. Más korabeli nők gyakran már nyugalomba vonultak, és élvezték a nagymamaság örömeit, de Onna köpött a szokásokra. Ugyanolyan jól ismerték kíméletlen keménységét, mint azt, hogy egymás után használja el a szeretőit.

Vállat vontam.

– A halálhozókat nem érdeklik az emberek.

Onna arcán mosoly jelent meg, ami lassan elmélyült, majd végül gúnnyal teli, széles vigyorrá terebélyesedett.

– Csak hát mind a ketten tudjuk, hogy több vagy, mint egy egyszerű emberlány, nem igaz?

Kábán meredtem rá, mintha fejbe vágtak volna; az is későn jutott eszembe, hogy elrejtsem a döbbenetemet. Honnan a pokolból tudja?! És mióta? És hogyhogy eddig ezt sosem említette?

Onna élvezettel szívta meg a pipáját, és felém fújta a füstöt.

– Semmi baj, nem te vagy az első, aki megpróbálja elrejteni előlem, mi is valójában. A te kis titkod kezdettől fogva biztonságban van nálam. Máskülönben már rég beárultalak volna a vérebeknek.

Hanglejtésétől libabőrös lett a hátam. Lehet, hogy nem áll szándékában feljelenteni, de mindenképp előnyt akar kovácsolni belőle. Egyvalami mindenesetre biztos volt: ez most itt az utolsó üzletem Onnával. Minden további az öngyilkossággal lenne egyenértékű.

– Ülj csak le – szólított fel elegáns, de határozott gesztussal.

– Köszönöm, nem.

A szövet jobban és hosszabban őrzi meg a szagokat, mint a levegő. Én pedig nem hagyok hátra nyomokat, amennyire csak el tudom ezt kerülni.

– Mindig ez a sietség. Éppen ilyennek ismerem az én Sinemet – nevetett. – Milyen kár! Szívesen társalogtam volna veled egy kicsit. Ugyanis rendkívüli módon érdekel, hogyan tudtad eddig elkerülni a vérebeket. Amióta a vakàroknak új vezetője van, alig jutnak át a szállítmányaim a kapukon. Átkozott Cjander! Annak a mocsadéknak még a sírból is sikerült megnehezítenie az életemet!

– Cjander báró halott?!

– Halottabb már nem is lehetne – hagyta rá Onna. – Hol élsz, hogy nem hallottad? Enebha minden városában erről szájal mindenki.

Meglepődtem. Cjander báró nevét mindenki ismerte, bár csak nagyon kevesen találkoztak vele szemtől szemben. Már évtizedek óta vezette a Vakàr Drahynt, azaz a veszett kutyákat, más néven a sötét vadászokat, a vasárnyakat, a halálhozókat. Mivel népe a határőrzésért felelt, az idők folyamán sokféle névvel illették őket. Ezek között aligha akadt hízelgő. Nem is csoda, hogy az ő halála volt az első számú beszédtéma a városban.

– Mi történt?

– Bár tudnám – fintorgott a vén matróna. – Tényleg minden követ megmozgattam, hogy némi információhoz jussak, de a forrásaim hallgatnak erről. Csupán egyvalamit sikerült megtudnom: Cjandert egy szép, éles vastőrrel a hátában találták meg. Állítólag valaki a saját soraiból tette. Tehát idáig nem terjedt a vérebek közötti híres lojalitás.

Elképedve pislogtam a pipafüst irányában.

– Egy vakàr ölte meg a Syrek Syrjét?!

Elvégre is a vakàrok nem utolsósorban azért voltak a mágikus népek leghatalmasabbika, mert összetartásukat és becsületüket semmi nem ingathatta meg. Még amikor Cjander, sutba dobva minden értelmét, kitalálta ezt az agyalágyult békét az emberekkel, akkor is mind vakon követték.

Onna vállat vont.

– Ki más lenne képes rá, hogy minden halálhozók leggyilkosabbját ledöfje? Talán egy ember? Vagy egy bhix? Valamilyen más mágikus lény? Egész biztosan nem.

Megint csak igaza volt.

– Ha engem kérdezel, személyesen a bátyja volt a tettes, aki… ó, minő véletlen… most az utódjává lépett elő. Legalábbis ez az, amit a városi palotában pletykálnak. Állítólag még bizonyítékok is voltak ellene, de természetesen mind nyomtalanul eltűnt. Hamarosan már senki nem fog erről beszélni. Majd meglátod. Az uralkodónő mindent elkövet, nehogy a békeszerződés kútba essen. Akár még azt is, hogy eltakarítsa az új fővéreb mocskát.

Riadtan hegyeztem a fülemet. A vakàroknak új vezetése van, és ez bizonyos körülmények között az én tevékenységemre is hatással lehet.

– Ez az új… milyen?

Onna elfintorította az orrát.

– Még egy vérebhez képest is gátlástalan mocsadék. Mióta ő parancsolgat, már hét emberem került zárkába, hármat kivégeztek, és ráadásul minden olyan vakàrnak nyoma veszett, aki jóindulattal viseltetett irántam. Alaposan kitakarítja az üzletét, és mindenkit félreállít, aki nem feltétel nélkül hű hozzá. Pontosan ezt tenném én is, ha megkapnék egy idegen trónt.

Azzal, hogy Onna a jóindulatú alatt inkább megvesztegethetőt értett, volt egy gond. Az én üzleti módszerem ugyancsak a határőrökkel való bizonyos kölcsönös hasznon alapult.

– Most éppen Valbethben van?

Onna dühe vidám mosollyá csendesedett.

– Elmondom, ha elárulod, hogyan jutsz be a kapun.

Hát igen… a kíváncsisággal így áll a helyzet. A titkok kiváló csereáruk – legalábbis addig, amíg valaki kész lemondani a sajátjáról. Én nem voltam az.

– Ugyan, avass be! Bejelentőlapokat hamisítasz? Vagy ellopakodsz az őrállomások mellett?

– Semmi efféle – feleltem a lehető legnaivabban. – Egyszerűen csak bátornak mutatom magam. A többi már az idegeken múlik. Mivel a vakàrok kiszagolják a félelmet, nem szabad idegesnek látszani.

Noha utolsó állításom megfelelt a valóságnak, ebben az esetben nem játszott szerepet. Kivétel nélkül mindenki, aki átlépett a halálhozók által védett kapukon, félt. Rám ez éppúgy igaz volt, mint a kifogástalan dokumentumokkal rendelkező városi emberekre. Ettől eltekintve soha nem is tettettem magam túlságosan bátornak. Nem, a taktikám egészen más volt. És ilyenkor különösen nagyon merésznek kellett lennem. Olyannyira, hogy minden beavatott csupán további és szükségtelen kockázatot jelentsen nekem.

– Csak az idegeken múlik, hm? – Onna újra beleszívott a pipájába, és a füstfelhőn keresztül engem vizslatott. – Hát erről lenne szó…

Noha úgy látszott, hogy a témát ezzel lezárta, hangsúlya elárulta, hogy még egyáltalán nem végeztünk. A tűzbe tettem volna a kezem, hogy épp azt forgatta a fejében, hogyan juthatna hozzá az információimhoz. Ideje volt elintézni, amiért jöttem, és a lehető leggyorsabban eltűnni innen.

– Van valamim a számodra – kezdtem bele a tárgyalásba.

Kabátom bélésének rejtekéből két kis bádogszelencét húztam elő, és az asztalra tettem őket.

Onna nyomban kihúzta magát. Fekete szemében érdeklődés csillogott. Mindenestül üzletasszony volt, elég ambiciózus, hogy a rosszallást hallgatásom miatt egyelőre félretegye. Addig legalábbis, amíg semmi egyéb hasznot nem jelentek a számára.

A bádogszelencékért nyúlt, kinyitotta őket, és elismerően kiáltott fel. Utána kivette az egyik vérgyöngyöt, szakértőn forgatta a kezében, a fény felé tartotta, majd végül a hüvelyk- és mutatóujja közé szorította. A sötétvörös héj szétroppant, és előbuggyant a belezárt vércsepp. Onna megszagolta, majd óvatosan megérintette az ujjbegyével.

– Karmazsinróka?

Bólintottam. Nem sok ember volt, aki a mágikus vért pusztán íz alapján képes volt megkülönböztetni. De Onna értette a dolgát – akárcsak én az enyémet.

– Kiváló minőség – ítélkezett. – Három ezüstpénzt fizetek érte.

Ez olyan nevetséges volt, hogy meg se mukkantam. Rezzenéstelenül néztem rá.

– Tízet érnek.

– Az utcán – értett egyet Onna. Felvett egy zsekendőt, és megtörölte vele véres ujját. – De a kereskedőnél nem. A kockázatom megnőtt, amint azt épp most tudtad meg.

– Azt is épp most tudtam meg, hogy alig jutsz friss áruhoz – emlékeztettem kedvesen.

Onna arcáról eltűnt minden mímelt nyájasság. Újra hátradőlt a karosszékében, és gyilkos pillantással döfött keresztül. Korábban ez lett volna az utolsó pillanat, amikor a nadrágomba csinálok, és visszavonom az ajánlatomat. Mostanra azonban már tudtam, hogy vékony a léc, amin egyensúlyozni kell, ha ezekben a körökben túl akarok élni. A bűnözők olyanok voltak, mint a ragadozók. Ha valaki túl gyengének látszott, akkor prédának tekintették. Ha viszont túl erősnek tűnt, fenyegetésnek gondolták, és félreállították az útból.

– Hát legyen. Adok neked ötöt – mondta Onna hidegen.
– De csak mert rólad van szó.

– Nyolcat.

– Hatot és egy rézgarassal se többet.

Nem ez volt ugyan a vérgyöngy tulajdonképpeni értéke, de a hátam már lúdbőrözött a feszültségtől, a hat ezüstpénz pedig pontosan az az összeg volt, amire szükségem volt.

– Legyen.

Ezt követően minden villámgyorsan ment. Onna jelt adott valakinek a hátam mögött. A szagból ítélve a függönynél álló két őr egyikének. Ő hozott egy nehéz, faragott ládát, amelynek tartalma árulkodóan csörgött. Mialatt Onna leszámolta a pénzt, a férfi áttöltötte a vérgyöngyöket. Aztán visszaadta nekem az üres bádogszelencéket, és eltűnt az áruval.

– Mondd csak… – zárta le Onna a pénzesládikót és az ezüstpénzeimet kis toronyba rendezgette. – Nincs véletlenül sötétvéred?

Ezt a veszedelmes kérdést olyan mellékesen tette fel, mintha csak holmi konyhai recept után érdeklődne. Persze pontosan tudta, hogy mivel szolgálhatok, és mivel nem. Nemcsak azért, mert a sötétvérrel való kereskedésért halálbüntetés járt, hanem meggyőződésből sem. A sötét qidhek vére nagy fokú függőséget okozott, és a világos qidh vértől eltérően nem váltott ki kellemes, euforikus álmokat. Ezzel szemben sötét látomásokat hozott a fogyasztóira, és olyan rémálmokba taszította őket, amelyektől ébredésük után sem szabadultak. Ennél a szernél a félelem, a hallucinációk, a függőség vagy akár a teljes apátia inkább jelentettek szabályt, semmint kivételt.

– Azt gondolná az ember, hogy van elég bajod így is a vérebekkel – feleltem szárazon.

A vakàrok egyformán megtoroltak bármilyen béke elleni kihágást, de a sötétvérrel való kereskedelmet személyes ügynek tekintették. Mindig is jobban őrizték a világukat, mint a világos qidhek.

Onna hangosan felsóhajtott.

– Mit csináljak? A kereslet nő. Még a hatalmasok körében is, akik pedig előbb vagy utóbb hajlandóak lesznek kiterjeszteni fölém óvó kezüket. Legalábbis abban az esetben, ha megbízható forrás maradok a számukra.

Szavai elborzasztottak, és nem sokat törődtem azzal, hogy ezt elrejtsem.

– Tőlem nem kapsz sötétvért.

Onna nem zavartatta magát a viszolygásom miatt. Épp ellenkezőleg, gőgös mosolyt villantott felém.

– A sötétvérért arannyal fizetek. Egy raga véréért ráadásul megháromszorozom az árat.

Arannyal?! Nheema fekete ujjaira! Ugyan ki fizetne arannyal a kínhalálért?! Ráadásul a raga-vér volt mind közül a legrosszabb. Igen, ez egy rakás pénz; és alig jelent különbséget, hogy világos vagy sötét lényekre vadászom. Pénz, ami némiképp megkönnyítené az életemet. De voltak bizonyos határok, amelyeknek az átlépését a világ minden pénze sem igazolhatja. Mielőtt még alaposabban átgondolhattam volna mindezt, áthajoltam az asztalon, és megragadtam az ezüstpénzeimet.

– Ég veled – morogtam, és megfordultam, hogy induljak.

– Ha megváltozna a véleményed, tudod, hol találsz – szólt utánam Onna kedélyesen.

Nyilván meg volt győződve róla, hogy hamarosan viszontlát. Én azonban nagyon reméltem, hogy téved.

Három hódoló

Onna pénze szinte maradéktalanul elment az apám orvosságára,  türelmemet pedig a kapzsi patikus emésztette fel. Alighogy a gyógynövény-kereskedés ajtaja bezárult mögöttem, én pedig mogorván lépkedtem az utcán, mindennek a tetejébe még havazni is kezdett. A fenébe!

– Hé, figyelj már, hova rohansz, te lány!

Ijedten fordultam meg, és szorosan hozzá kellett lapulnom egy házfalhoz, nehogy eltaposson a nehézkes ökrös szekér, amely egy kéznyújtásnyira döcögött el előttem. Komor arccal néztem utána. Az ökrök halovány ezüstös fénnyel világítottak. Atma egy szekéren?! Ez még az önmaguktól nyíló ajtóknál is nagyobb ostobaságnak tetszett. Van egyáltalán valaki ebben a városban, aki végig képes gondolni valamit? Ugyan mit segít a kocsisnak, ha a szekerére kétszer annyi terhet tud pakolni, ha sem az állatai, sem az utak nem bírják el a terhet? Arról nem is beszélve, hogy az atmája sem tart ki, amennyiben ilyen könnyelműen pazarolja. Ez újfent emlékeztetett rá, miért is kerülöm a városokat, ha csak tehetem. Nem volt semmi kifogásom a haladás ellen, de az emberek nemtörődöm ostobaságától felforrt a vérem. Ez az érzelmi állapot pedig… veszedelmes volt. Sürgősen ki kellett jutnom Valbethből!

Szerencsétlenségemre a leggyorsabb út a Vörös Negyeden és azon belül is a híres Béke téren át vezetett. Aki rajongott a csinos homlokzatokért, az értelmetlen törvények kihirdetéséért, valamint a véres kivégzésekért, az itt bőven kapott mindegyikből. Gyűlöltem ezt a helyet!

A pocsék idő ellenére a tér bámulatosan eleven volt. Lehajtott fejjel mentem át rajta, és reméltem, hogy senki figyelmét nem keltem fel. Egyrészt azért, mert tucatjával járőröztek errefelé a elöljárói vaspalota őrei. A másik ok az volt, hogy Valbeth kormányzójának székhelye nem véletlenül kapta a nevét: céhük legjobb kovácsai minden tégláját, minden ablakívét és ajtaját vasalt díszítésekkel és veretekkel látták el. Ilyen mennyiségnél már messziről éreztem a fém hatását. Megrezegtette a véremet, és nehezemre esett uralni testem reakcióit. Annál inkább megkönnyebbülten lélegeztem fel, amint magam mögött hagytam a Vaspalotát és a Béke teret. Már csupán egyetlen akadály volt előttem, amit le kellett küzdenem: a Déli kapu. Ez aztán igazán nem volt a kedvencem Valbeth hét kapuja közül. Jobban kedveltem a kisebb Parti kaput, amelyet csak mérsékelten őriztek. De a vihar miatt nem volt más választásom…

Valaki hirtelen hátbalökött, és behúzott egy ház kapualjába. Kezem már a tőrömön volt, de akkor felismertem gesztenyebarna tincseit meg a szappan, bőr és sós víz félreismerhetetlen szagát.

– Az összes istenekre, Wyn! Ha még egyszer így rám ijesztesz, semmit sem garan…

Forró ajak tapadt a számra, mialatt kellemesen erős teste az ajtónak nyomott. Ó, ez a pasas, el is felejtettem, milyen jó érzés is ez. Visszadugtam a tőrömet a csizmámba, és karomat Wyn nyaka köré fontam. Legalább egy rövid pillanatra átadhattam magam az élvezetnek, az ifjú dokkmunkás ugyanis kimondottan jól csókolt. Sajnos soha nem volt érzéke a részletek iránt, úgymint felismerni a megfelelő pillanatot és helyet, vagy hogy felfogja, elég kockázatos engem hátulról meglepni… Nos, hát az embernek nem lehet meg mindene.

Ahogy elkezdte kigombolni a kabátomat, az én értelmem ismét bekapcsolt. Sóhajtva támaszkodtam a mellkasának.

– Most nincs időm, Wyn. El kell…

A kikötői munkától elnehezült hatalmas kéz gyengéden simított végig az arcomon.

– Maradj itt… velem.

Jóságos istenek, hangjának ez a mély, durva zengése mindig képes volt levenni a lábamról. Wyn gyönyörű férfi volt lágy barna szempárral és a szakmájához képest jó modorral. Kedveltem őt és a köztünk lévő kötetlen viszonyt, ahányszor csak útjaink többé-kevésbé véletlenül keresztezték egymást. Ma azonban kifejezetten nagy ívben ki akartam térni ez elől a véletlen elől. Pillantásom a háztetők között az ég keskeny pászmájára vándorolt. Odafent mélyszürke fellegek tornyosultak és nyelték el egymást, hogy azután még sötétebben szülessenek újjá.

– Nem maradhatok – morogtam, és közben átkoztam magam, amiért az eszemre hallgatok.

Ajánlata csábító volt. Mióta utoljára felkerestem Wynt, már majdnem hat holdciklus telt el, és a meleg férfitest egy puha ágyban jóval hívogatóbbnak tetszett, mint a menetelés a viharban. De az időm fogytán volt.

– Tovább kell mennem, mielőtt a hó járhatatlanná tenné az utakat.

Wyn bólintott, és elengedett. Bárhogy igyekezett titkolni a csalódottságát, az arca mindig is nyitott könyv volt számomra. Gyámoltalanul beletúrt a hajába, és száját ferde mosolyra húzta.

– Akkor – mormolta – talán legközelebb?

Nem bírtam visszafojtani a mosolyomat. Ez is olyan tulajdonság volt, amit értékeltem Wynben. Tartotta magát a mi kis egyezségünkhöz nem faggatott, és nem kért tőlem többet, mint amennyit én hajlandó voltam adni magamból, noha tudtam, hogy egyáltalán nem lenne ellenére, ha alkalmi szerelmi viszonyunkból valami komolyabb alakulna ki.

– A következő alkalommal – biztosítottam őszintén.

Adtam neki egy sietős búcsúcsókot, és otthagytam, mielőtt még meggondolhattam volna magam. E pillanattól nagyon elromlott a hangulatom. Hozzászoktam, hogy háttérbe szorítsam a szükségleteimet, de ez nem azt jelentette, hogy szerettem is ezt tenni. Ezenkívül a szállingózó hópelyhekből fokozatosan sűrű havazás alakult ki, amely rövid időn belül fehér takaróba borította az utcákat. Ráadásul a szél is fújt, s a vihar sötét szeme a város mellett dél fele vándorolt. Ami jó volt Valbethnek, rossz nekem, az én utam ugyanis egyenesen a viharba vezetett.

Ahogy a Déli kapu két villás tornya végre a látóterembe ért, a kedvem elérte a legmélyebb mélypontot. A kapunál vastagon felöltözött emberek gyülekeztek lovaikkal, öszvéreikkel és telepakolt kocsijaikkal. Látszott, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki kifele igyekszik a városból.

Ez tényleg nem az én napom volt.

Rosszkedvűen elnyomtam magamban a kényszert, hogy előrenyomakodjak. Ezzel csak magamra vonnám a figyelmet, amire semmi szükségem. Úgyhogy beálltam oda, ahol az átláthatatlanul kígyózó sor végét sejtettem. Pont egy fénygyűjtő kocsija mögé kerültem, amelynek rakodófelületén fatörzs vastagságú üveghengerek trónoltak – üresek voltak, és arra vártak, hogy atmával töltsék fel őket. Atmával, amit a qidhektől vettek pár ezüstpénzért, hogy aztán drága pénzen továbbadhassák. Nagyszerű! Mintha ugyan a hideg nem lenne elég, hogy elviselhetetlenné tegye a várakozást.

Mialatt mogorván bámultam az üveghengerekre, teljesen megfeledkeztem róla, hogy tulajdonképpen össze kéne húznom magam. Azonnal rám is vigyorgott egy prémkucsmás, bőrkabátos óriás. A fénygyűjtő két segédjének egyike volt, akik azzal foglalkoztak, hogy mesterük bonyolult szerkezeteit megtisztítsák a hótól és a jégtől. A fiatal segéd a kezével barátja hátára csapott, és az irányomba mutatott. Ó, csak ezt ne!

Egy szerencsés véletlen mentett meg: valahol a tömegen túl megszólalt egy kikiáltó hangja:

– Különszám! Különszám! Különszám! Az uralkodónő úgy döntött, hogy trónralépése évfordulóját Valbethben ünnepli meg! Különszám! Különszám! Ezenkívül: Újabb támadás a fővárosban. Cahess aggódik a fényműveiért. Mikor csapnak le újra a hamukör felkelői? Minden részlet megtalálható a Valbethi Hírmondóban, csupán két rézgarasért.

Egy gyapjúsapkás, kerek képű lány lépett oda a várakozókhoz. Mellettem is megállt, és egy frissen nyomott újságot nyújtott felém. Én egy fejrázással elutasítottam. Két rezet kiadni egy darab papírért, ami olvasás után elveszti az értékét, olyan luxus volt, amit nem engedhettem meg magamnak.

A lány vállat vont, és zavartalanul továbbment.

– Különszám! Különszám! A következő teleholdkor az uralkodó visszatér Valbethbe, koronázása színhelyére! Minden részlet megtalálható a Valbethi Hírmondóban! Különszám! Különszám!…

A híreket úgy vették, mint a meleg cipót, és általános izgalmat keltettek. Úgy tűnt, hogy még a fénygyűjtősegédek is teljesen megfeledkeztek rólam. Hogy biztosra menjek, begomboltam a kabátom gallérját a szám és az orrom előtt, és lehajtott fejjel hallgattam, ahogy mindenki hevesen átkozza a hamukör felkelőit, valamint az uralkodó bejelentett látogatásáról tárgyal. Azt már mindenesetre tudtam, hogy mi az a hely, ahol a következő teleholdkor semmiképpen nem leszek. A tömegrendezvények nem az én világom, és tőlem aztán háromszor is ellophatják az uralkodót.

Néha kiléptem a sorból, és próbáltam egy pillantást vetni a várakozók tömege felett a kaput őrző vakàrokra. Jó lett volna tudni, ki van éppen szolgálatban. Sajnos a havazás tett róla, hogy csupán néhány szurokfekete árnyalakot lássak. Több mint ötöt. Ez azt jelentette, hogy két skall egység őrzi a kaput. A maihoz hasonló átlagos napon ez szokatlan volt. Feltehetően az új Syrek Syrjének volt köszönhető. Sajnos nem ez volt az egyetlen új intézkedés, amit észleltem. A kaput keretező két villás tornyon a várakozók feje felett két nehéz vasketrec lógott. A fenébe! Efféle ketreceket egyébként csak az árnyködpásztorok céhházaiban lehetett látni, akik ezekben tették közszemlére a zsákmányukat. Elképzelésem se volt, miért kellett ezeket éppen ide akasztani.

– Félelmetes, mi?

Döbbenten néztem fel, és azonnal azt kívántam, bár ne tettem volna. Mellettem ott állt az a fénygyűjtősegéd, aki már az egész kezdetén kiszúrt. A hatalmas fickó úgy nézett ki a vastag prémkabátjában, mint valami medve. Egy medve, amely puskát hordott a vállán, és a kabátja alatt nyilván voltak még egyéb fegyverei is. Ez a szakmájával járó előjoga volt. Elvégre is a fénygyűjtőknek meg kellett védeniük értékes árujukat. Pfuj! Egy valódi medvének jobban örültem volna.

– Hát igen – hazudtam a lehető legnagyobb tettetett naivitással –, azok ott üres ketrecek.

– Haha! – kacagott a fiatalember leereszkedően. – Dehogy üresek. Csak nem látod bennük a homályos árnyködöket. Megkínzott emberek lelkei, akiket kegyetlenül meggyilkoltak, és most arra kárhoztattak, hogy az élőket őrületbe kergessék. Torz pofájú, félelmetes teremtmények, csapzott, bozontos hajjal, és a tűhegyes fogaik az ujjamnál is hosszabbak.

Kis híján hangosan felnevettem. Annál hálásabb voltam azért, hogy somolygásomat el tudtam rejteni a kabátom gallérja mögé. A ketrecek valóban nem voltak üresek, de a bennük őrzött árnyködök pontosan ugyanúgy néztek ki, mint haláluk előtt emberi mivoltukban. Áttetsző, elmosódott, vibráló képmások – olyanok, mint a vízfelszínen táncoló tükörkép. Ez persze semmit sem vont le félelmetes mivoltukból, mivel ketreceikben őrjöngtek, és hang nélkül sikítottak. Ezt hallani nem lehetett, csak érezni, és ez olyan volt, mintha üvegcserepekből álló záporban állna az ember. De bármennyire is nyugtalanító és kiszámíthatatlan lények voltak az árnyködök, semmiképp nem voltak olyan szörnyetegek, amilyeneknek a fénygyűjtő segédje leírta őket.

– Jóságos istenek… – leheltem tiszteletteljes félelemmel, mivel tudtam, hogy ez a fickó pontosan ezt akarja hallani. – Talán bizony atma van a véredben, hogy látod őket?

– Még szép – ragyogott fel, és a szeme se rezzent. – De ne aggódj, nem vagyok afféle félvér bhix. Csupán harmadik nemzedék. A dédapám qidh volt. Emiatt álltam be én is a fénygyűjtőkhöz. Átlátok a fátylakon, jól kijövök a mágikus népekkel, beszélem a nyelvüket, értem a problémáikat. És persze egy kicsit ki akartam mozdulni, hogy világot lássak – kacsintott rám. – Tudod, bennem egy kalandozó veszett el.

Csupán bámultam rá elkerekedett szemmel, máskülönben kénytelen lettem volna reagálni mindarra a sületlenségre, amit összehordott magáról. Micsoda felvágós fickó! Ha ennek az alaknak akár csak egy csepp atma is van a vérében, akkor én maga vagyok az uralkodó.

– Ó, egy kalandozó… – feleltem megjátszott csodálattal.

Sajnos nem sikerült elrejtenem a hangomban csendülő szarkazmust. Mindegy, mert a fénygyűjtő segédje nem vette észre. Vagy talán egyáltalán nem is értette. Ehelyett tolakodón vigyorgott rám.

– Mi az, hogy! Minden porcikám az.

Rendben, tehát nem csak felvág, hanem még taszító is.

– Ezért viselkedsz olyan fesztelenül annak ellenére, hogy a vakàrok mindjárt ellenőrizni fognak.

– Hogyne! Nem félek – fújta fel magát. – A vé… a vakàrok azért vannak itt, hogy minket megvédjenek. Azért, hogy nehogy ezek a civilizálatlan qidhek rázúduljanak a mi szép városainkra. Igen, rá vagyunk utalva az atmájukra, de a találmányok, a fejlődés… mindez a mi művünk. És higgy nekem, odakint minden ki van élezve. Emberek nélkül a qidhek egyáltalán nem is tudnák, mihez kezdjenek az atmájukkal.

Lélegezz, Sin! Lélegezz, számolj tízig!

Egy… kettő… három…

– Én egyébként Rukash vagyok.

Négy… öt…

– Te pedig?

Hat… hét…

– Félénk vagy, mi?

Nyolc… kilenc…

– Amúgy merre tartasz? Talán egy darabon elvihetnénk? Akkor egy kicsit több időnk lenne arra, hogy megismerjük egymást.

Tíz.

Végre uralmam alá vontam a felgyülemlő haragomat. Rukash nem is sejtette, milyen közel volt hozzá, hogy kellemetlen meglepetés érje. Várakozással tekintett rám. Így tehát emlékezetembe idéztem, hogy a segéd csak áldozat. Türelmetlen, tökéletesen idióta áldozat, de akkor is csak áldozat. Elvégre is sejtelme sem volt, hogy az emberekre ellenállhatatlan vonzerőt gyakorlok. A bőröm, a szemem, a mozdulataim, a hangom… végső soron mindenem. A legtöbben egyszerűen csak kedveltek, mint ahogyan Onna azt egyszer bevallotta. Voltak azonban olyanok – mint Wyn –, akik ezt a rokonszenvet összekeverték a szerelemmel. És megint csak mások – mint Rukash – meg akartak hódítani, hogy birtokolhassanak. Mindez olyan hízelgően hangzik, de igen gyorsan idegesítővé, sőt veszedelmessé válhat. Pontosan emiatt nem vághattam egyszerűen a fénygyűjtő segédjének a képébe, hogy inkább a csodás emberi találmányaival szórakozzon, mert egyáltalán semmi esélye nincs nálam.

Holott pontosan ezt mondtam volna a legszívesebben.

– Köszönöm, nem – feleltem ehelyett udvariasan, és kényszerítettem magam, hogy egyértelmű pillantását a célnak megfelelően mosollyal jutalmazzam. – Inkább egyedül utazom. De ki tudja, talán egyszer újra találkozunk?

Sose vedd el a reményüket – szólt a legfőbb szabály, ha azokkal tárgyaltam, akik úgy érezték, vonzódnak hozzám. Remény híján mindig erőszakhoz folyamodtak – önmaguk ellen, ellenem, vagy valaki más ellen.

– RUKASH! NEM AZÉRT FIZETLEK, HOGY ÁCSOROGJ! A SZABADIDŐDBEN IS UDVAROLGATHATSZ! DOLOGRA!

Hallótávolságon belül mindenki összerezzent az öreg fénygyűjtő dörgő hangjától. Még a medvetermetű Rukash is behúzta a nyakát, és igyekezett engedelmeskedni mesterének, aki fele akkora volt, mint ő. Elmenőben még odasúgott nekem:

– Gondold át. Az ajánlatom áll. És ne félj az árnyaktól. Csak arra vannak, hogy kiszúrják a bhixeket, akik úgy tesznek, mintha valódi emberek lennének.

Tanácstalanul néztem a fickó után.

Akik úgy tesznek, mintha valódi emberek lennének?!

Ez úgy hangzott, mintha a bhixeknek lenne választásuk. Mintha az ő bűnük lenne, hogy félvérek, akik egyik szülőjüktől emberi külsőt, a másiktól pedig mágikus adottságokat örököltek. Mintha csak szándékosan kendőznék el az eredetüket, hogy a mit sem sejtő városiakat romlásba taszítsák.

Mintha nem lenne jobb dolgunk.

Mindamellett sokan osztották Rukash véleményét. A legtöbb városlakó még jobban viszolygott a bhixektől, mint a tisztavérű qidhektől, ami nem kis dolog. Miattuk volt a határellenőrzés és a bejelentkezési kötelezettség. Miattuk akasztottak ide ketreceket. Ők voltak az ocsú, akit el kellett választani a búzától.

Most már azt is értettem, miért vigyázza két skall egységnyi vakàr a kaput. Egyik egység végzi az ellenőrzést, a másik figyeli a várakozókat, hogy valamelyikük nem reagál-e az árnyakra. Még messze voltam tőlük, de már most elég lett volna egy óvatlan pillantás, hogy leleplezzenek.

Éppen amikor azon gondolkodtam, hogy mindez megéri-e a kockázatot, a kígyózó sor előttem mozgásba lendült. Megindult, és nem csak pár lépésnyit haladt. Egy teljes, tizenkét teherkocsiból álló kereskedőkaraván haladt át az ellenőrzőponton. Egyik pillanatról a másikra már a két őrtorony lábánál találtam magam – a hatalmas csapórács árnyékában, az árnyak ketrecei alatt. Most ugyanolyan erővel éreztem a vibráló lények jelenlétét, mint a vihart. Hangtalan sikolyaik csörömpölve kapirgálták az idegeimet. Hullámokban törtek rám, elhalványultak, hogy aztán hirtelen újból lecsapjanak. Minden alkalommal el kellett nyomnom az ösztönös mozdulatot, hogy felemeljem a fejem, és fogamat összeszorítva koncentráltam a koszos, laposra tapodott hóra a csizmám alatt. És ha mindez nem lett volna elég, hirtelen égnek állt a hátamon a szőr. Az érzékeim kiélesedtek, pulzusom hevesebben vert, menekülési ösztönöm teljes erővel kapcsolt be. Pontosan tudtam, mire reagálnak az ösztöneim: egy vagy több vakàr épp engem figyelt. Szemem sarkából láttam fekete körvonalaikat, ahogy a hóban lépkedtek. Mostanra kétségkívül kiszagolták a félelmemet, tehát igyekeztem állandó szinten tartani. Némi szerencsével csak egy bizonytalan lánynak fognak nézni, aki ha ideges is, semmi köze az árnyakhoz.

Idegeim pattanásig feszültek. Elviselhetetlen lassúsággal peregtek a percek, amíg én kevésbé törődtem a vakàrokkal, akiket láttam, mint azokkal, akiket nem. A farkasfalkához hasonlóan a sötét vadászok soha nem ténykedtek egymagukban, hanem mindig csak egységben, skallban: halálos összhangban, kíméletlen pontossággal. Ha tehát egy vakàrt láttam magam előtt, biztos lehettem abban, hogy ugyanabban a pillanatban négy másik les a hátam mögött.

Hirtelen nyugtalanság támadt. Lovak nyihogtak, és a közvetlen környezetemben mindenki észrevehetően hátrahúzódott. Egy lélegzetvételnyi idő sem telt el, és magam is észrevettem. Megfordultam. Mögöttem egy sötét alak tornyosult, elég közel ahhoz, hogy a hóvihar fehérjét teljesen eltakarja. A vakàr elmosolyodott. Mosolyában a halál suttogása hallatszott.

– Rég nem jártál errefelé.

Cseberből
vederbe

Mint minden sötét qidh, a vakàrok is az éjszaka teremtményei voltak. Bőrük, akár a sápadt holdvilág, szürkében és ezüstben csillogó szemük olyan volt, mint az éjszakai köd, hajukat pedig mintha a legmélyebb árnyékok feneketlen feketéjéből szőtték volna. Bármennyire emberinek látszottak is messziről, mindenestül különböztek az embertől. Volt egy teljesen csak rájuk jellemző kisugárzásuk, amitől mindig megremegtem, és az a szörnyű érzésem támadt, mintha tulajdon végzetemmel néznék farkasszemet. Nevezhették őket vérebnek, és tekinthették az emberi uralkodónő puszta végrehajtóinak, végső soron senki másnak nem engedelmeskedtek önmagukon – na meg a halálon – kívül. A halál pedig jelen volt minden mozdulatukban, az csillant a pillantásukban, és az csendült a hangjukban. Még amikor vadászni mentek, akkor sem húsért, prémért vagy az izgalomért tették. Azért vadásztak, hogy öljenek, és azért öltek, mert szomjazták a halált. A halál volt a táplálékuk.

Most sem szabadulhattam e hatás alól, még ha egyidejűleg nagy megkönnyebbülés is töltött el, mert felismertem az előttem álló vakàrt.

– Igen, hát… nekem… – dadogtam félelmemben. – Nekem törődnöm kell a beteg apámmal… ezért nem jövök már olyan gyakran a városba, mint korábban.

Ez megfelelt a valóságnak. Nem voltam olyan ostoba, hogy hazudjak egy vakàrnak. Finom érzékszerveikkel észlelték a szívverés legkisebb kihagyását és a testszag legkisebb változását. Ha tehát az ember nem a világ legügyesebb hazugja volt, akkor jobban tette, ha visszafogta a hazugságait.

Sötétszürke, embertelen szemével behatóan vizsgált. Azoknak a vakàroknak az egyike volt, akiket titokban „vén sebhelyeseknek” neveztem – egy bizonyos okból. Ő volt az első, akit arra kértem, hogy ellenőrzés nélkül engedjen át a kapun. Azóta csak pár alkalommal találkoztam vele – ami főként annak volt köszönhető, hogy kerültem. Elővigyázatosságból. Soha nem lehetett pontosan tudni, mit okoz az adottságom. Csak amikor túl késő.

– Boldogulsz? – Hangjának szigorú csengése nem tévesztett meg, a kérdése mögött mély vonzalom és végtelen vágy bujkált. Az efféle érzéseknek semmi köze nem volt ahhoz a felszínes, gondtalan elragadtatáshoz, amit Rukashból váltottam ki. Egészen más szintet képviseltek, és sokkalta veszedelmesebbek voltak. – Szükséged van segítségre?

Éppen ebben a pillanatban csaptak le újra az árnyak néma jajkiáltásaikkal, és nekem össze kellett szorítanom a fogamat, hogy ne rémüljek meg. Gyorsan megráztam a fejemet.

– Nem, nem. Boldogulok.

Tudatosan hazudtam, ugyanis természetesen szükségem volt a segítségére. De így talán nem fog felfigyelni a reakciómra. Ettől eltekintve is hasznos volt, ha úgy viselkedem, mint egy ember, és ez azt jelentette, hogy ember módra kerülgetem a forró kását. A sebhelyesnek magának kellett kezdeményeznie, nehogy a többi vakàrban gyanút keltsek. Épp emiatt tettem még hozzá tréfás, kissé lazább hangon:

– Kivéve természetesen, ha nagyságod el tudja állítani a vihart. Arra nem mondanék nemet. Még hosszú út áll előttem.

A vakàr elmosolyodott, és én rögtön tudtam, hogy az jár a gondolataiban, milyen módon tudna a segítségemre lenni, hogy elnyerje a tetszésemet. A kaputorony irányába bólintott, és így szólt hozzám:

– Gyere velem.

Energikus léptekkel indult előre, és nem zavartatta magát sem a többi vakàr csodálkozásától, sem pedig az ember kapuőrök unatkozó arckifejezésétől. Útközben a fénygyűjtők kocsijáról felragadott egy bélelt köpenyt.

– Mit akar azzal? De hát nem is… – hallottam Rukasht, ahogy a másik segédnek morog.

A sebhelyes ezt is semmibe vette, és csak akkor állt meg, amikor már az íves kapuátjáró közepénél jártunk. Ott, ahová éjszakánként a nehéz vas csapórácsokat le szokták engedni. Ahogy hozzám fordult, markáns arcvonásai kissé nyugodtabbnak tűntek. Talán azért, mert a vastag falak megvédtek a jeges széltől. Vagy azért, mert az árnyak jajongása csak tompán hallatszott ide. Valójában gyakran kérdeztem meg magamtól, hogyan bírják ki a vakàrok egész nap ezt a kínszenvedést.

– Menj gyorsan, maradj az úton, és éjszakára húzódj fedezékbe – mondta a sebhelyes olyan halkan, hogy még én is alig értettem. Egyszerre a vállamra kanyarította a köpenyt, amit az imént tulajdonított el. – Szívesen elkísérnélek, de kötelességeim vannak. Tehát keress fel újra, hogy tudjam, életben vagy-e.

Ó, ez nem jó. Túl közvetlen, túl személyes, túl egyértelmű. De ugyan hogyan térjek ki az ajándéka elől anélkül, hogy megsérteném az érzéseit és a büszkeségét? A visszautasítás még az emberekkel szemben is kockázatos. Egy vakàr vajon mit tenne?

E pillanatban odalépett egy medvetermetű, prémkabátos óriás. Lehet, hogy felvágós alak, de Rukashban volt bátorság.

– Megbocsásson, nagyságos uram, de hibát követett el! Ez a köpeny nem a nagyságodé, hanem a fénygyűjtők céhének tulajdona, és…

A sebhelyes hátrafordult. Szeme veszedelmesen villant. Több se kellett, a segéd máris elhallgatott. Hangtalanul, szinte a semmiből két újabb feketébe öltözött vakàr bukkant elő. Nyilván a sebhelyes skalljának tagjai. Egyikük Rukash elé állt, mire az összehúzva magát visszahátrált. A másik – egy magas nő nehéz számszeríjjal – hiábavalóan próbálta megérteni, mi lelte a vadásztársát.

Végül rám emelte világosszürke szemét.

– Mutasd a zsebeidet!

– Erre semmi szükség – szólt közbe a sebhelyes. – Ismerem. A lány nem rejteget semmit.

– De a Syrek Syrje azt parancsolta…

A sebhelyes gyorsabban taszította a társnőjét a falnak, semmint azt el tudtam képzelni. Arcától alig egy ujjnyira állt meg vicsorgó tépőfogakkal morogva, amitől nekem minden szőrszálam égnek állt. Ebben a pillanatban a vakàr sokkal inkább emlékeztetett vadállatra, mint emberre.

– Megkérdőjelezel engem?

Hangja üveget vághatott volna. S bár a sötét vadásznő fél fejjel magasabb volt nála, senkinek semmi kétsége nem lehetett, hogy melyikük a magasabb rangú. A nő lesütötte a szemét, és azt suttogta:

– Nem, Syr.

Jóságos istenek, hát a sebhelyes a skall Syrje?!

Igen, és most épp megmentett, de ha előbb tudom, nem fordulok épp hozzá kéréssel. Soha! Minél hatalmasabb valaki, annál több bajt kavarhat. Legszívesebben elhajítottam volna a köpönyeget, és egyszerűen felszívódtam volna. De lélegzetet sem mertem venni. Amikor a sebhelyes végül eleresztette az alárendeltjét, és hozzám lépett, szerettem volna a föld alá süllyedni. Mindez ellentmondott valamennyi alapelvemnek: rövid, feltűnésmentes találkozások, nem túl nagy kérések, ne legyenek szemtanúk. Úgy éreztem, mintha valamennyi jelenlévő átlátná az összefüggéseket. Mindenki, kivéve a sebhelyest.

A keménység eltűnt a vonásairól. Szomorkásan mosolygott rám.

– Menj, és térj vissza épen!

Egy pillanatra úgy látszott, mintha fel akarná emelni a kezét, hogy megsimogassa az arcom. Ekkor elfogott a színtiszta pánik. Megfordultam, és elrohantam. Ki a városból. Bele a hóvihar tomboló fehérségébe. Félig-meddig attól tartottam, hogy a hátam mögött egy számszeríj húrjának pendülését hallom; noha tudtam, hogy a sebhelyes ezt nem engedné. Inkább ízekre szaggatná skallja tagjait. Talán e pillanatban pontosan ezt is teszi… micsoda őrület! Egyhamar nem mutatkozom Valbethben. Azelőtt semmiképp, amíg fű nem növi be az egész ügyet. Addig biztosan nem, amíg a sebhelyes el nem feledkezik rólam, és vissza nem tér a mindennapjaihoz, és már nem vár vissza.



Amikor elértem a Magvas dombokhoz vezető hidat, és még mindig nem járt át semmilyen vasnyíl, engedélyeztem magamnak egy lélegzetvételnyi pihenőt. Ennyire szorult helyzetben már régen nem voltam. Meg kellett volna könnyebbülnöm, most azonban szembesülnöm kellett egy újabb, nagy és jéghideg problémával. Az egyébként oly idilli Magvas dombok, amelyeket a valbethi parasztok műveltek meg, hogy gabonát szolgáltassanak a városnak, most fehér senkiföldjévé változtak. Rendes esetben innen széles lapályokra lehetett rálátni, és a láthatáron felismerhető volt a Szurdokerdő fáinak vonala. Most semmi más nem látszott a szürke viharfellegeken, a záporozó hópelyheken és a végtelenbe nyúló hósivatagon kívül.

Összehúztam magamon a rám túlzottan nagy, lócitromtól és olcsó borotvaszesztől bűzlő fénygyűjtő-köpönyeget, és be kellett látnom, hogy a sebhelyesnek igaza volt, amikor ellopta nekem. A városon kívül a szél olyan csípősen hideg volt, hogy még ebben a ruhában is nyomorultul fáztam. El sem akartam képzelni, mihez kezdtem volna nélküle.

Hát jó… mint annyiszor életem során, most sem volt visszaút. Úgyhogy könnyű kocogásba kezdtem, és követtem az előttem húzódó szekérnyomokat. Hamarosan el kell hagynom az utat, mivel a fénygyűjtők minden bizonnyal délnek tartanak, én pedig semmiképpen nem akartam azt kockáztatni, hogy újra találkozzam velük.

Eleinte jó ütemben haladtam, de a vihar minden lépésemmel erősödni látszott. Kemény hókristályokat vert az arcomba, mígnem az orcám már égett a hidegtől. Nem tartott sokáig, és a szekérnyomot már nem lehetett felismerni. Innentől kezdve a szerencsén múlt, hogy a lábam megtalálja-e az utat, vagy egyenesen belegyaloglok a legközelibb árokba. A legrosszabb mégis a jéghideg szél volt. Elvette a lélegzetem, az erőm és minden cseppnyi meleget, ami még megmaradt bennem. Ilyen körülmények közt nem fogom elérni a menedékemet napnyugta előtt, gondoltam. Gyorsan megváltoztattam a terveimet, és új célt tűztem magam elé: a Kőkönny-tó melletti barlangokat. Ott fedezékbe húzódhatok éjszakára.

Mikor végre elértem a Szurdokerdő szélét, elhagytam a járt utat, és ezzel az emberek felségterületét. Immáron a qidhek birodalmában jártam. Noha ide ugyanoly kevéssé tartoztam, mint a városokhoz, az erdőkben mégiscsak otthon éreztem magam. A mágia világa sok tekintetben összetettebb és bonyolultabb volt, mint az embereké, de legalább nem voltak önkényes törvényei, értelmetlen etikettje, és az udvariassággal palástolt rosszindulat is idegen volt tőle. Itt mindössze két tényező számított: az egyensúly és a túlélés. Minden elképesztő csodához tartozott valamilyen rémálom, amely csak arra várt, hogy megölje az óvatlan szemlélőt. Rém egyszerű, rém kegyetlen és egyben rém felszabadító.

A Szurdokerdőt úgy ismertem, mint a tenyeremet. Ma reggel még az őszi színek bámulatos kavalkádja volt, mostanra azonban már csak hó és jég. Az óvó lombkoronák is csupán módjával voltak képesek feltartóztatni a vihart. Az erdő talaját csikorgó hóréteg borította, míg a szél az ősöreg kéktölgyek törzsét és leveleit csillogó jégréteggel látta el. Ez megnehezítette a tájékozódást. Eltartott egy darabig, amíg megtaláltam azt a korhatag fát a hosszú gyökereivel, amelynél elrejtettem kevéske tulajdonomat: egy tarisznyát mindenféle kacattal, valamint egy mágikus rövid lándzsát vasveretes cibrill-acélból, amely már sokszor mentette meg az életemet. Mindezt a vállamra vetettem, és tovább talpaltam. Ezúttal lassabb tempóban haladtam, mert egy csonttörés ebben az időben a biztos halálomat jelentette volna; az úttól távolabb pedig a hó alatt talajmélyedések, gyökerek és egyéb csapdák rejtőztek. Minden elővigyázatosságom ellenére többször is megbotlottam. Háromszor meg tudtam kapaszkodni. Negyedszerre kitértem egy lezuhanó ág útjából, amely megadta magát terhének. Félreszökkentem, és a hófúvástól olyan nagyot estem, hogy a levegő kiszorult a tüdőmből. Fekve maradtam, és átkoztam a mai napot – immár századszorra. A napot, az átkozott vihart és a korgó gyomromat, amely már rég megemésztette a reggel elfogyasztott néhány szem mogyorót. Nem csoda, ha elfogyott az erőm. De azért olyan könnyen nem hagyom magam, fogadkoztam. Éltem már át rosszabbat is, és azt is túléltem. Úgyhogy megengedtem magamnak három békés lélegzetvételt. Többet nem. Minden másodperc, amelyet itt töltök fekve, közelebb hozza a halálomat. Tehát feltápászkodtam, és sötéten meredtem a jégbevonatú fák útvesztőjére.

Amennyire meg tudtam ítélni, még csak a közelében sem jártam a szurdoknak, amelyen át kellett kelnem ahhoz, hogy elérjek a Kőkönny-tóhoz. Ez azt jelentette, hogy az út több mint fele még előttem áll. Noha nem szívesen vallottam be magamnak a gyengeségeimet, de egyszerűen túlságosan lassan haladtam előre. Hamarosan leszáll az alkony, és amennyiben túl akartam élni az éjszakát – ami feltett szándékom volt –, bárhogyan is, de találnom kellett valami kisegítő megoldást. Olyat, ami egyáltalán nem volt az ínyemre. Különösen, mivel…

Hirtelen tompa vinnyogás ütötte meg a fülemet. Először azt hittem, rosszul hallok. Eltekintve a fütyülő széltől, a jégbevonatú ágak surrogásától és a fagyott hó fenyegető recsegésétől, a természet hallgatott.

Legalábbis majdnem, mert hamarosan újból hallottam a csendes vinnyogó hangot. Dühösen követtem a zajt, és hamarosan felfedeztem a forrását. Néhány fával arrébb egy tűzmenyét vasdrót-csapdába lépett. Vörösen világító bundájával és hosszú, aranysárga faroktollaival a qidh állat tűzként világított a hó fehérségében.

Átkozott vadorzók! Igen, én is használtam efféle csapdákat, de csak akkor, ha óránként ellenőrizhettem őket. A vadorzóknak mindegy volt, hogy az állatok – legyenek mágikusak vagy sem – nyomorultul éhen pusztulnak a csapdáikban, vagy halálra fagynak. És ebben a viharban egész biztosan nem fogják olyan hamar visszavonszolni ide a hátsójukat. Miért is tennék? Az élő menyétből ugyan lecsapolhatnák a leheletét, de ezzel csak egy vagy két ezüstpénzzel hajtana több hasznot nekik. Azokat a mocskokat leginkább a mágikus prémek, tollak és mancsok érdekelték. Elkérhettek értük néhány koronát a városban. Még a tűzmenyétekért is, amelyek úgy szaporodtak, mint a patkányok, és aránylag könnyen meg lehetett fogni őket.

– Tényleg szerencséd van, hogy megváltoztattam a terveimet, kis barátom – motyogtam.

Bár azért nem öltem, hogy abból gazdagodjak meg, de nekem is szükségem volt ételre. Ez a tűzmenyét csak paraszthajszállal kerülte el a sorsot, hogy a vacsorámként végezze.

Ennek ellenére nem hagyhattam ki egy ilyen alkalmat. Előszedtem pár eszközt a zsebemből, és letérdeltem az állathoz. Elszántan a nyakamba vettem. Amilyen hevesen remegett, biztos nem túl régen esett csapdába.

– Nyugodj meg! Mindjárt szabadon eresztelek.

Elővettem két tőröm közül a kisebbet. Azt, amelyik nem vasból volt. Óvatosan ráhelyeztem a menyét torkára, és a hegyét kicsit nekinyomtam az ütőerének. Nyomban kibuggyant egy vércsepp. Utána az állatot a vasporos szelencém fölé tartottam, amit előkészítettem. Ahogy a qidh vér ráhullt a vasra, kis golyócskává állt össze, amelynek a felülete megkeményedett. Tíz csepp elég volt. Elvégre nem akartam nagyon legyengíteni az állatot. Végül elvettem a tőr hegyét, és láttam, ahogy a seb bezárul.

A tisztavérű qidhek rendelkeztek az öngyógyítás irigylésre méltó képességével – amennyiben nem vas volt, ami megsebezte őket.

– Most pedig menj el!

Kioldoztam a hurkot, és a tűzmenyétet szabadon eresztettem. Szélsebesen tűnt el a fák között. Most már csak…

– Te mit művelsz ott?

Ijedten ugrottam fel. Kezem automatikusan a rövid lándzsám után nyúlt, amelyet tarisznyám vállpántjára akasztottam. Ez egy qidh hangja volt. A tőrömmel itt nem sokra megyek.

– Mutasd magad! – suttogtam bele a viharba.

Csábító kíséret

– Itt fent, emberlány – csipogta a lény.

Beletellett néhány feszült pillanatba, amíg a magas hangocska eljutott az emlékeimig. Ezután felfedeztem egy kis fénygömböt, amelyet a kavargó hópelyhek között alig lehetett felismerni. Felsóhajtottam, és feszültségem azonnal rosszkedvbe csapott át. Még csak ez hiányzott!

– Hol voltál? Mindenütt kerestelek. Elbújtál a falak mögötti fényben?

Morcosan semmibe vettem a lidércfényt, ahogy a legtöbbször tettem, amikor felbukkant. Ehelyett összepakoltam a holmimat. A frissen létrejött vérgyöngyöket beraktam egy üres bádogdobozba. A vasporos szelencét óvatosan visszazártam, majd az egészet együtt a tarisznyámba süllyesztettem.

– Te mit művelsz ott? – kérdezte ismét a lidércfény. – Tovább kell menned. Ha az égből fehér víz esik, az embereknek nem szabad vánszorogniuk.

– Mit nem mondasz – morogtam.

– Gyere, ismerem az utat.

Fejemet rázva indultam el. Nyugatnak. Vissza az útra. A lidércfény gyorsan elkezdett cikkcakkban keringeni körülöttem. Olyan volt, mint egy izgatott szitakötő.

– Ne arra! Velem kell jönnöd.

Nehéz sóhajt hallattam.

– Feladod valamikor?

– Mit? – kérdezett vissza ártatlanul.

Jóval ártatlanabbul, mint amilyen a kicsiny fénygömb a valóságban volt.

– Egyáltalán mióta járkálsz napfénynél? – tudakoltam.

– Közeleg az alkony, az ég már elég sötét, és közel-távol nincsenek hamis fények. Azok a legrosszabbak. Azoktól elhalványulok – trillázta, és teljes erőből szándékosan nekirepült a vállamnak. Ez annyira volt hatékony, mint mikor egy légy nekiront a ház falának. Újra és újra. – Gyere, emberlány. Kövess!

Egykedvűen tűrtem a támadásait, és folytattam az utamat. Arról is lemondtam, hogy elmagyarázzam a lidércfénynek, nem vagyok ember. Az csupán kérdések özönéhez vezetett volna, amihez pillanatnyilag se erőm, se kedvem nem volt.

– Meg kell fordulnod. Ismerem az utat. Biztonságos helyre vezetlek!

Biztonságos?! Ugyan. Legszívesebben elhajtottam volna a lidércfényt, mint valami idegesítő rovart, de tapasztalatból tudtam, hogy semmire sem megyek vele. Talán akkor takarodik el, ha elérem az utat? A qidhek mindenesetre többségükben kerülték az emberek területét.

Csalódnom kellett. Sem az út, sem a kegyetlen szél, amely mindkettőnket fel-alá löködött, nem tántorította el a lidércfényt, hogy az oldalamon maradjon. Valamikor legalább azt feladta, hogy a vállamat ostromolja, és valamennyire békésen lebegett mellettem a viharban.

– Megkaptad apád orvosságát?

Meglepődve ráncoltam a homlokomat. Eltelt már néhány holdtelte azóta, hogy erről beszéltem a lidércfénynek. Azóta kétszer jártam Valbethben, és ismét visszatértem. Nem hittem, hogy emlékezni fog rá. Másrészt… akkor órákig kellett magyaráznom neki, mi az az orvosság. És az apa. Ez megragadhatott az emlékezetében.

– Igen – feleltem kurtán, a körülményekre nem tértem rá.

Spórolnom kellett a levegővel. Időközben a hőmérséklet annyira lecsökkent, hogy úgy éreztem, a levegő megfagyott és ezernyi apró, éles jégkristállyá vált a tüdőmben.

– Az jó – csipogta a lidércfény. A hóvihar bömbölésében alig lehetett érteni. – Gondolod, hogy az apád túléli a fehér vizet?

A szememet forgattam. A következő alkalommal holmi emberszavak helyett azt magyarázom el neki, mi az a tapintat.

– Már sok telet túlélt – feleltem neki dühösen.

Mindamellett egyik se köszöntött be ilyen meglepetésszerűen.

– Az jó. Ő eljönne velem?

Aligha. Elvégre is apám volt az, aki gyermekként figyelmeztetett, nehogy kövessem a lidércfényeket.

– Ahhoz először meg kell gyógyulnia.

– De arra van az orvosság, azt mondtad.

Ez… igaz volt. Mégis, ennél némiképp bonyolultabb.

– A fal mögötti fényes helyről hozod az orvosságot?

– Igen.

– Élnek ott emberek?

– Igen.

– Hogy néz ki ott?

Mélyet sóhajtottam. Mindegy, hány kérdését feleltem meg, újabbakat tett fel. Majdnem két órán át tartott, mialatt az utat borító hóréteg egyre vastagodott, és mind kevesebbet lehetett látni, mígnem végre leszállt az éjszaka. Eddigre nem éreztem a lábam, és a hideg a csontjaimig hatolt. Most már csak az akaraterőm kényszerített előre. Talán csak a kis lidércfénynek köszönhettem, hogy még mindig nem adtam fel. Bármennyire idegesített is a kíváncsisága, kérdéseivel elterelte arról a figyelmemet, mennyire túlléptem a határaimat.

Egyszer csak végre megpillantottam néhány lámpást derengeni a hófúvásban.

– Ó, ne, ne, ne! – sipított ijedten a lidércfény, és újra megtámadta a vállamat. Ezúttal olyan hevesen tette, hogy már attól tartottam, megsebzi magát. – Ne menj oda! Azok ott gonosz emberek. Olyan erős hamis fényeket gyújtanak, hogy elhalványulok.

– Igen, és a kandallóik olyan melegek, hogy nem fagyok halálra – feleltem mogorván.

– Megfagyni nem olyan rossz, mint te hiszed. Bár megfulladni még annál is sokkal jobb. Egészen békés. Majd meglátod. Gyere csak velem, minden jó lesz.

Egy kicsit megsajnáltam a lidércfényt, hogy annyit fáradozott a viharban csupán azért, nehogy újra szem elől tévesszen. De nem lehettem rá többé tekintettel.

– Ne bújj el megint! Oly sokáig kellett keresselek! – kiáltott utánam, ahogy beléptem az emberi település első olajlámpása alá. A város névtábláján csak annyit lehetett kiolvasni, hogy …ll…tak, mivel az írás többi részét borostyán és jégcsapok borították. De mint mindenki, aki valamennyit utazott, ismertem Hollópatakot. Itt állt az utolsó vendéglő a Valbethből dél fele vezető út mentén. Ez elég jelentőssé tette az apró falucskát, hogy kivilágítsák az utcáit, és legalább részben felsöpörjék rajtuk a havat.

– Meddig maradsz? – A lidércfény kétségbeesve lebegett ide-oda a település fénypászmáján kívül, mint egy kikötött kutya. – Hát nem akarsz velem jönni?

– Semmi szín alatt – morogtam, és egyenesen az erdő széle melletti első udvar felé tartottam.

– Emberlány, gyere visszaaaa!

A bejárati ajtó oltalmában újfent emlékeztetnem kellett magam arra, hogyan kell a karomat használni. Még egy olyan egyszerű mozdulat is, amilyen a kopogtatás, hihetetlenül nehéznek tetszett. Úgy éreztem, mintha a tagjaim kőből lennének. S mialatt arra vártam, hogy valaki ajtót nyisson, hirtelen teljes súllyal zúdult rám a kimerültségem. Remegni kezdtem. És nem csak a hidegtől.

Egy félig kopasz, szakállas férfi nyitotta résnyire az ajtót. Odabentről fény, meleg és forró répaleves illata csapott meg. Mintha az Édenkertbe érkeztem volna.

– Solfurra és a Sötét Istennőre! – káromkodott a férfi, és újra bezárta az ajtót. Ezután hallottam, ahogy a ház belseje fele kiabál: – Rigurt! Téged keresnek!

Ezt követően csoszogó léptek hallatszottak, halk mormogás, majd újabb káromkodás. Utána ismét kinyílt az ajtó. Most egy másik szakállas férfi nézett ki rajta – neki volt haja, de már őszült, és egy kisbaba volt a karján.

– Nem alhatsz itt, Sintha – dörmögte, és készült visszazárni az ajtót.

Én kesztyűs kezemmel visszatoltam.

– Valóban, Rigurt? – kérdeztem döbbenten. – Inkább hagynád, hogy megfagyjak a viharban?

A favágó felsóhajtott, mintha önmagával viaskodna. Egészen közel lépett az ajtónyíláshoz, és hangját lehalkítva szólt hozzám:

– Félreérted. Valami rettenetes történt. Ma reggel az öreg takácsot holtan találták a műhelyében. Valaki kihúzta a belsőségeit, ha érted, mire gondolok.

Most rajtam volt a káromkodás sora. Az öreg takácsot ugyan nem ismertem, de a gyilkosság mindig idegességet és hevességet szült. Általában ilyenkor egy qidhre próbálták rákenni az ügyet, és az esetek többnyire hajtóvadászattal végződtek. Ez a lehető legrosszabb időpont ezért egy bhix vagy még inkább egy tisztavérű qidh számára, hogy egy ilyen helyre belépjen. De mi mást tehettem volna?

– Megalszom az istállóban – ajánlottam Rigurtnak, és még csak meg sem próbáltam leplezni hangom kétségbeesett csengését. – Senki nem vesz észre, esküszöm!

– A vakàrok igen – felelte komolyan az ősz hajú favágó. Karján a kisbaba nyugtalankodni kezdett. Érezte apja feszültségét. – A polgármester küldetett értük. Már úton vannak ide, hogy megkeressék a tettest, mielőtt elmérgesedne a helyzet.

Magasságos istenek! Gyilkosság, felhergelt emberek és a vakàrok? Normál körülmények között Rigurtnak nem kellett volna elküldenie, mivel magamtól is hanyatt-homlok menekültem volna. Főként azután, ami a Déli kapunál történt. Csak hát… bármilyen bonyolult és kiszámíthatatlan volt is a helyzet Hollópatakon, itt legalább némi esélyem maradt, hogy megérjem a reggelt – nem úgy, mint odakint a jeges éjszakában.

– A vihar a vakàrokat ugyanúgy fel fogja tartóztatni, mint engem – próbáltam győzködni a favágót. – Az utak alig járhatóak. Holnap kora reggelig senki nem érkezik ide. Addigra én már messze járok.

A kisbaba hirtelen sírni kezdett. Rigurt vívódása jól láthatóan kiült az arcára. Pillantása újra meg újra az ajtó mögé vándorolt, ahol kétségkívül a társa állt, és energikusan megrázta a fejét.

– Nem lehet. Sajnálom. Tényleg nem akarok bajt – morogta végül. – Próbáld meg a fogadóban.

– Jól tudod, hogy oda nem mehetek – sziszegtem tanácstalanul.

Értettem én, hogy aggódik a családjáért, de Rigurt tudta, mi vagyok. Néhány téllel korábban megmentettem az életét az erdőkben, mire a fafejű veszekedni kezdett velem, én pedig feldühödtem… Hosszú történet. Mindamellett azon kevés emberek egyike volt, akik baráti viszonyt ápoltak a qidhekkel, és tartozott nekem. Most meg pont ő javasolja, hogy menjek egy fogadóba. Legrosszabb esetben rám kenik a takács meggyilkolását, és agyonvernek.

– Kérlek, Rigurt!

A favágó gondba merülten nézett rám.

– Sajnálom – mondta halkan, majd kattant a zár.

A fenébe!

Rajta kívül senkit nem ismertem Hollópatakon. Persze egyszerűen kényszeríthettem volna Rigurtot, de ezt sem ő, sem a családja nem érdemelte. Azt az ötletet is elvetettem, hogy betörjek az istállójába vagy egy másik udvar istállójába, mivel, ha másnap reggel megérkeznek a vakàrok, jobb, ha nem érzik a szagomat egy akármilyen bűncselekmény helyszínén. Maradt tehát a fogadó.

Kelletlenül visszavonszoltam az utcára merev tagjaimat. A rövid közjáték alatt, amíg Rigurt udvarháza előtetejének oltalmában időztem, a hóvihar csak erősödött, és a szél még jegesebbé vált. Legalább nem kellett sokat mennem a kétszintes fagerendás épületig, amelynek kapuja felett jégborította cégér lengedezett a Fél Korona felirattal. Sokak számára a vastag és sötét gerendák, valamint a hegyes fiatornyok biztonságos szálláshelyet jelentettek az éjszakára.

Nekem ez a fogadó egész mást tartogatott.

Az éjszaka
hősei

A fogadó épületei egy négyszögletes előudvar három oldalán álltak, amelynek közepén egy kút volt. Valaki sokat fáradozott, hogy az egész hómentes maradjon, hogy a kocsik, a szekerek és a kereskedőfogatok megpihenhessenek itt. Egy fogat nyomban a szemembe ötlött, és halkan káromkodtam egyet. A valbethi fénygyűjtőké volt. Noha a drága üveghengereket már lepakolták, azért felismertem. Mindez feszült éjszakát ígért.

Mint mindig, amikor beléptem egy emberi épületbe, körülnéztem, és felmértem minden kijáratot és menekülési útvonalat. Ezután kerestem egy helyet az udvaron, ahol elrejthetem a holmimat. Habár a fogadókban általában nem volt tilos a fegyverek viselése, de azért egy mágikus cibrill rövidlándzsás lány az egészséges mértéknél nagyobb feltűnést keltene. Találtam néhány, a sörözőhöz tartozó üres hordót. Ezeket holnap reggelig senki nem fogja elvinni. Úgyhogy felemeltem az egyik fedelét, a holmimat betettem a belsejébe, szokásomhoz híven némi sammatmagport szórtam rá, ami elfedte a szagomat, majd visszazártam a hordót. A felesleges bosszúság elkerülésére a Rukashtól kölcsönvett köpönyeget is levettem, összegöngyöltem, és visszahelyeztem a fénygyűjtők szekerének ponyvája alá. Végül a hidegtől remegve a fogadó bejáratához siettem. A nehéz ajtón öt bevésett pénzérme köre látszott. Öt ezüstpénz – azaz egy fél korona. Egy szoba ára, erről kapta nevét a fogadó. Nem fogom megtudni, hogy ez így van-e. Apám orvosságának ára Onna pénzét teljesen felemésztette. Mostanra csupán néhány rézgarasom maradt.

A kilincset könnyebb volt lenyomni, mint vártam. Azokon a helyeken, ahol sok ember gyűlt össze, általában nem éreztem jól magam. A belső terek még rosszabbak voltak. De ebben a pillanatban minden megfelelt, csak a viharból jussak ki.

Beléptem tehát a Fél Korona vendéglőjébe, és nyomban körbeölelt az aranysárga fény és a jóleső meleg. Semmi egyebet nem vártam, mégis mindez egy pillanatra elhomályosított minden lehetséges fenyegetést, amely itt leshet rám. Hatalmas teher hullott le a vállamról. Fellélegeztem, és csak akkor vettem észre, hogy lehunytam a szemem, amikor egy pincérlány belém botlott. Faragatlan bocsánatkérése visszazökkentett a valóságba. Hirtelen benyomások egész zápora zúdult rám. Az ivóban mintegy három tucat, minden rendű-rangú ember tömörült össze. Minden egyes asztalon gyertyák vagy olajmécsesek álltak, és két kandallóban is vidáman lobogott a tűz. Beszélgetés, nevetés és üzletelés zaja vegyült az általános kakofóniába. A levegő áporodott volt, és alkoholtól, égett fától, izzadságtól meg ételektől szaglott. Alig valaki vett észre, ugyanis mindazok, akik nem merültek bele valamely társalgásba, vagy feledkeztek az italukba, azok figyelmüket egyetlen emberre irányították, aki egy felborított gyümölcsösládán állt. Bőre és szeme csodás módon ugyanolyan sötét színű volt, mint homokbarna haja, ami éles kontrasztot alkotott drágának tűnő, sárgaréz színű zekéjével. Az én pillantásomat azonban akaratlanul is a kis csillogó drágakövek vonzották, amelyek a fülét díszítették. Megbűvölve néztem őket. Szikráztak a nyílt lángok fényében, és…

Szedd össze magad, Sin, utasítottam rendre magam. Most nem engedhettem meg, hogy az éberségem lankadjon.

– Hát jó – szólalt meg a kunkori bajszú, csillogó fülbevalós férfi. Harminc télnél semmiképp nem élt meg kevesebbet. Inkább többet. Mindenki mással ellentétben azonban jól öltözöttnek hatott, mint akit skatulyából húztak elő. – Ti akartátok, és amit a közönségem kíván, számomra parancs.

Jelt adott egy telt idomú, vörös hajú nőnek, mire annak felcsendült a hangja. A vendégek ujjongtak, a férfi pedig dalba kezdett:

Téli reggel virradt,
s az udvari szobáján
felébredt másnaposan
egy fekete szolgalány.
Mellette ott hevert
egy pucér tengerész,
Junett, ki táncol, szépen mosolyog,
szeretni mindig kész.
Bárcsak egy szép éjszakát
velem töltenél, babám!

Elkerekedett szemmel néztem az énekesre. Ismertem a dalt. Mindenki ismerte. Az ország majdnem valamennyi lebujában felhangzott. Fújták az utcán és a munkában. Mindamellett elfogott a sejtelem, hogy itt nem csupán a megszokott utcai nótát énekelték el. Ahhoz nagyon is lelkesek voltak a vendégek, de a zenészek is túlságosan jól voltak öltözve, és túl beképzeltnek látszottak. Attól tartottam, hogy maga a dal szerzője áll előttem. Ez pedig azt jelentette, hogy a világos zekés ember Koronatengeri Tillard, a legismertebb bárd és egyben az uralkodónő kedvenc muzsikusa. Túlságosan is magasrangú látogató egy középszintű, mohos fogadóhoz, amely nélkülözi a pompát és a fényűzést. Úgy tűnt, nem én voltam az egyedüli, akit a vihar ennek a vendéglőnek az oltalmába kényszerített. Fogadni mernék, hogy ha nem szorítja rá őket a szükség, a dalnok és társnője még csak a lovát megitatni sem állt volna meg itt.

Minél többet tűnődtem ezen, annál inkább feloldódott kezdeti ijedelmem, és jó érzés váltotta fel. Az csak a segítségemre lehet, ha a vendégek figyelmét egy híresség vonja magára. Megnőtt az esélye, hogy az éjszakát komolyabb baj nélkül átvészelhetem.

Lehajtott fejjel oldalaztam az ivó pultjához. Ott egy gömbölyded csaposnő azzal foglalatoskodott, hogy teljesítse a rendeléseket.

– Nincs már szabad szobánk, szívecském – kiabálta túl a zenét, közben egy pillanatra sem hagyta abba a munkát. – A legtöbben már az istállóban alszanak. Ha ez nem riaszt vissza, ott még biztos el tudlak szállásolni. Csak egy ezüstpénzbe kerül, és a jószág melegen tart benneteket.

– Nem kell szoba – feleltem udvariasan. – Csupán pár órát maradok, amíg elül a vihar.

A csaposnő szívélyesen elmosolyodott.

– Ez a vihar nem ül el olyan hamar. Higgy nekem. Életemben nem láttam ilyet! Ma reggel még szép aratóidő volt, aztán jött a legcudarabb tél. Még örülhetek, hogy az éléskamráim jól fel vannak töltve, mivel a kinti világ egypár napra biztosan elfelejt bennünket.

Szépen körülírta legfőbb félelmemet.

– Majd próbára teszem a szerencsémet.

A csaposnő abbahagyta a munkát, és végigmért sötét szemével, amely lecsüngó szemhéja és mély ráncai árkában unottan csillogott. Egykor igazi szépség lehetett, de az élet láthatóan nagyon is megviselte. Úgy tűnt, ragyogása valahogy elhalványult, arcának erejét mintha elszívták volna, mozdulatai pedig olyan energikusak voltak, mintha éppen harcot vívna.

– Mutasd csak az arcod, szívecském.

Ó. Erre nem számítottam. De nem utasíthattam vissza a ház úrnőjének kérését, így hát kigomboltam a kabátom gallérját, és felemeltem az államat.

– Hmm – krákogta a kocsmárosnő, és mogorva grimaszt vágott. – Értem már, miért nem kívánkozol az istállóba. Valószínűleg jobb is úgy. Bár a legényeim őrt állnak, de amilyen csinos vagy, a részegekkel biztosan bajuk lesz miattad. Megkérdezem a pincérlányokat, megengedi-e egyikük, hogy a szobájában aludj egy ezüstpénzért. De ebben ők döntenek. Nem ígérhetek semmit.

– Ez nagyon kedves, de tényleg szükségtelen – feleltem nyomatékkal.

Egyetlen ezüstpénzt sem tudtam kifizetni.

– Hát jó – mondta a fogadósnő zavartan. – Kérsz valamit inni?

Bólintottam.

– Gyógyfüves mézsört kérek.

Ezt a keserű pirulát le kellett nyelnem. Aki egy fogadóban nem fizet, azt kidobják.

– Levest kérsz hozzá? Friss.

A gyomrom máris megkordult. Nem hallgattam rá.

– Nem, köszönöm. A sör elég lesz.

– Akkor két rézgaras.

Levettem a kesztyűmet, dermedt ujjammal előhalásztam utolsó két érmémet, és letettem őket a pultra. Bár ez igen borsos ár volt egy egyszerű gyógyfűsörért, nem akartam még nagyobb feltűnést kelteni. Nem sokkal később a csaposnő egy gőzölgő poharat adott át e szavakkal:

– Óvatosan, forró.

Figyelmeztetése inkább hívogatóan csengett a fülemben. Nyomban megragadtam az agyagtálat, mintha a világ legnagyobb kincse lenne. Ezzel túl voltam az első akadályon. Most már csak találnom kellett egy minél félreesőbb asztalt. Mialatt azt keresve járkáltam, hirtelen egy emberhegy állta el az utamat.

– Hát újra találkozunk – dörmögte az óriás, és szemrehányó pillantást vetett rám.

A fenébe! Reméltem, hogy legalább fél óra nyugalmam lehet.

A prémbundája nélkül alig ismertem fel Rukasht; Valbethben ugyanis elmulasztottam megfigyelni az arcát. De magassága és a fénygyűjtők céhének medálja, amely a nyakában lógott, egyértelműen elárulták, hogy ő az. Attól eltekintve, hogy órákon át az orromban éreztem borotválkozóvizének szagát.

– A köpenyed ott van a kocsitokon – morogtam. – Tehát nincs rá okod, hogy emiatt nekem ess. Elvégre nem kértem rá a vakàrt, hogy nekem adja.

Rukash először meglepetten, majd némiképp bosszúsan, végül érdeklődve nézett rám. Alaposan végigmért; most, hogy nem volt sem vihar, sem pedig az arcomat elfedő gallér.

– De nem tartottad vissza, hogy elvegye – jegyezte meg egy mosollyal.

A szememet forgattam.

– Te sem, ugyebár?

A fénygyűjtő segédjének képe elsötétült. Úgy látszott, nem tetszik neki, hogy emlékeztetem arra, milyen gyorsan behúzta a farkát.

– Mégis úgy látom, hogy ezért engem hibáztatsz.

– Hibáztat téged a fene! – vágtam vissza, és próbáltam eloldalazni mellette. Rukash tett egy lépést oldalra, és ismét elállta az utamat.

– Én máshogy látom.

– HÉ, NAGYFIÚ! – kiáltotta hirtelen a pulttól a fogadósnő. – HA NEM AKARJA, AKKOR NEM AKARJA. TÖRŐDJ BELE, VAGY KIDOBATLAK!

Hangja nem tűrt ellentmondást, és Rukash megingott – főként azért, mert én nem mondtam ellent a fogadósnőnek. Összeszorította az állkapcsát, és úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit. Aztán meggondolta magát, és visszavonult. A fogát csikorgatta. Ó, ez a kis közjáték vele még biztosan nem ért véget.

A vendéglő hátulsó részében megtaláltam az utolsó szabad asztalt. Pontosan egy magasított padlón állt, ahonnan egy hátsó, kisebb helyiség nyílt. Időközben azonban eltávolították a válaszfalat, hogy már csak egy gerenda maradt belőle – nyilván az volt a cél, hogy ezzel is kibővítsék a jól menő Fél Korona ivóját. Hátul a két kandalló közül a kisebbik kapott helyet, valamint egy ovális asztal, amely körül egy virágos kedvű férfikompánia épp kártyapartit játszott. Elég volt egy pillantást vetnem rájuk, és már tudtam, hogy ezek éppenséggel nem törvénytisztelő polgárok. Megvolt bennük az a jellegzetes elveszem, amit akarok kisugárzás. Mindegyiküknél legalább egy tőr volt, néhányuknál még kard is. A falhoz támasztva láttam három puskát és két számszeríjat. Ha még hozzászámítottam piszkos, viharvert gönceiket, furcsa szagukat, ami még hozzám is elért, akkor valószínűleg útonállók vagy vadorzók lehettek. Netalán mindkettő egyszerre. Csupán egyikükre nem illett teljesen ez a megállapítás. Egy szálkás izomzatú fickó volt az kurta fehér hajjal. Ő volt az egyetlen közülük, aki nem hetekkel korábban fürdött utoljára. Emellett ő kevesebbet ivott, és szemmel tartotta az ivót. Feltehetően azt nézte, hogy melyik vendégtől lehetne elvenni valamit. Ezzel tehát mindazoknak a listája, akikkel még gond lehet, egyszerre hét személyre növekedett.

Úgy ültem le, hogy háttal legyek a vadorzóknak. Ami nem teljesen ideális, de pillanatnyilag jobb, mint hogy véletlenül szemet szúrjak nekik. Ezenkívül így a többi vendéget szemmel tudtam tartani. Elvileg kitűnő hely. Mindamellett nem telt bele sok idő, mire rájöttem, hogy miért nem foglalta el senki előttem. A szék csikorgott, az asztalnak túlzottan rövid lába volt, emellett éppen a lépcsőházból befúvó hideg huzat útjában állt a nem túl vastag hátsó ajtó mellett. Még jó, hogy határok közt tartottam az igényeimet.

Végre bele tudtam kortyolni a forró mézsörömbe, és már éreztem is, ahogy szétárad a tagjaimban. A kis pohár persze nem volt képes mindenestől kiűzni a hideget a csontjaimból, de azért mégiscsak tett ellene. Két további korttyal később már késznek éreztem magam, hogy átvészeljem az éjszaka hátralévő részét. Úgyhogy úgy tettem, mint a fehér hajú vadorzó, és tekintetemmel átfésültem a vendéglőt. Minden eshetőségre felkészülve tudnom kellett, kivel akadhat dolgom.

Nagyon gyorsan el tudtam különíteni öt csoportot. Az első helybeliekből állt: a fogadósnő, a pincérlányok, a szolgák, valamint egy asztaltársaságnyi hollópataki polgár tartozott ide. A zene ellenére az ő hangulatuk nyomott volt – feltehetően a takács halála miatt. A személyzet mindenesetre mindent megtett, hogy ebből semmi se látsszon.

A második csoportot Koronatengeri Tillard, valamint nyolctagú, zenészekből, mutatványosokból és testőrökből álló társulata alkotta. Ők egész biztosan nem csinálnak balhét. Nyilvánvaló volt, hogy nem is akartak itt lenni, és egyáltalán nem állt érdekükben, hogy bármibe belekeveredjenek.

Hasonlóképpen állt a helyzet a harmadik társasággal. Ebbe egy nemesi öltözetű hölgy, továbbá férjének és leányuknak az úti kompániája tartozott. A libériákon díszelgő címer alapján grófi származékok lehettek, szolgáik pedig inkább testőröknek tűntek. Meglepően fegyelmezetten szemmel tartották a vadorzókat, a negyedik csoportot. Nyilván ők is osztották a véleményem, hogy a mögöttem mulatozó csürhe még gondot okozhat.