Emily Henry

A KÖNYVEK SZERELMESEI

Fordította: Szieberth Ádám

A mű eredeti címe: Book Lovers

Copyright © 2022 by Emily Henry

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Szieberth Ádám, 2023

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-201-8 (papír)

ISBN 978-963-614-202-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Ligeti Szilvia

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Noosha, ezt a könyvet nem neked ajánlom. De már tudom, melyik lesz a tiéd, úgyhogy csak ki kell várnod.

Ez a könyv Amandáé, Dache’-é, Danielle-é, Jessicáé, Sareeré és Tayloré. Nélkületek nem is létezne, vagy ha mégis, akkor nem olvasná a kutya se. Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

PROLÓGUS

Ha az olvasás az életed (vagy az én esetemből kiindulva a munkád), egy idő után elég nagy biztonsággal eltalálod, hogy merre tart a sztori. Előbb-utóbb rendeződnek a fejedben a kategóriánként és műfajonként besorolt motívumok, archetípusok és cselekménycsavarok.

A férj a gyilkos.

A „kocka csaj” száznyolcvan fokos fordulatot hajt végre, és kiderül, hogy szemüveg nélkül egy dögös bombázó.

A pasi megkapja a csajt – vagy a másik csaj kapja meg.

Valaki elmagyaráz egy bonyolult természettudományos fogalmat, mire egy másik szereplő: „Ööö, nekem ez kínai!”

A részletek könyvről könyvre változnak, de igazából nincs új a nap alatt.

Vegyük például a „kisvárosi szerelmi történetet”.

Amely úgy néz ki, hogy a cinikus New York-i vagy Los Angeles-i nagymenőt levezénylik egy világvégi porfészekbe, hogy tegyen tönkre, mondjuk, egy családi vállalkozásként működő karácsonyfafarmot, amely útjában van a lelketlen nagyvállalatnak.

De miután nagyvárosi emberünk beállít a kisvárosba, borul a terv. Ugyanis a karácsonyfafarmot vagy pékséget vagy bármit, amit hősünknek ki kell nyírnia, természetesen egy baromi vonzó tulajnő vezeti, aki, szerencsés módon, még hozzáférhető is udvarlásilag.

Csakhogy hősünknek otthon, a nagyvárosban van párkapcsolata. A partnere egy könyörtelen, gátlástalan némber, aki kitartóan biztatja, hogy tegye csak tönkre pár ember életét az előléptetés fejében. Folyton telefonálgat, és hősünk szavába vágva osztogatja szívtelen, érzéketlen tanácsait a Peloton szobabicaj nyergéből.

Messziről látszik, hogy gonosz, hiszen úgy van hátranyalva természetellenesen szőke haja, mint Sharon Stone-nak az Elemi ösztönben, és rühelli a karácsonyi dekorációt.

De hősünk egyre több időt tölt az elragadó péklánnyal/varrónővel/karácsonyfafarmos csajjal, és gyökeres változáson megy át. Rájön, hogy mi valójában az élet értelme!

És miután eme jóravaló nő odaadó szerelmének hála kicserélődve hazatér, sétálni hívja jégkirálynő partnerét. Mire a csaj eltátja a száját, és valami olyasmit mond, hogy Ebben a Manolo Blahnik cipőben?

Jó lesz, meglátod – feleli a fickó, majd séta közben akár azt is javasolhatja, hogy a csaj nézzen föl a csillagos égboltra.

Tudod, hogy nem lehet! – csattan fel a jégkirálynő. – Most botoxoltak!

Hősünk ekkor döbben rá, hogy a régi életéhez már nem tud visszatérni, és nem is akar. Véget vet hát rideg, örömtelen kapcsolatának, és megkéri újdonsült szerelme kezét. (Randizni ugyan minek?)

És ez az a pont, amikor azon kapod magad, hogy üvöltözöl a könyvvel, mondván: Nem is ismered a csajt! Mi a második keresztneve, basszus? Libby, a hugicád pedig lepisszeg, és úgy vágja a fejedhez a popcornt, hogy föl sem néz a ráncos borítójú könyvtári könyvéből.

És ezért kések most el a munkaebédről.

Azért kések el, mert ez az én életem. Ez a motívum szab irányt a napjaimnak, erre az archetípusra rakódik rá mindaz, ami történik velem.

Én vagyok a nagyvárosi ember. De nem az, amelyik összejön a dögös farmerrel. Hanem a másik.

A merev, karót nyelt, agyonmanikűrözött irodalmi ügynök, aki a Peloton nyergében olvassa a kéziratot, míg be nem kúszik a szöveg helyére a békés, derűs tengerpartot ábrázoló képernyővédő.

Igen, én vagyok az, akit dobnak.

Nemcsak olvastam tehát a fent idézett sztorit, hanem át is éltem, méghozzá épp elégszer ahhoz, hogy tudjam: most is ez történik velem. Most, amikor telómat a fülemre szorítva szlalomozom Közép-Manhattanben a zsúfolt járdán, a késő délutáni csúcsban.

Még nem mondta ki, de már égnek áll a tarkómon a szőr, és liftezik a gyomrom. Pedig még csak terelgeti a társalgást a rajzfilmbe illő szakadékba pottyanás felé.

Úgy volt, hogy Grant két hétig lesz Texasban. Épp csak nyélbe üti az üzletet a cégük és a felvásárolni kívánt, San Antonio melletti butikhotel között, és már jön is. De mivel már kétszer volt részem üzleti út utáni szakításban, úgy fogadtam a kiruccanás hírét, mintha Grant azt közölte volna, hogy beállt haditengerésznek, és reggel indul a hajó.

Libby próbált meggyőzni, hogy túlreagálom a dolgot, de nem lepődtem meg, amikor Grant három egymást követő este nem hívott, majd a következő két estén rövidre fogta a beszélgetést. Akkor már tudtam, hogy ennek vége.

És három napja, pár órával a visszaút előtt, megtörtént a dolog.

Kiderült, hogy vis maior folytán tovább kell San Antonióban maradnia, mint tervezte. Ugyanis kilyukadt a vakbele.

Elvileg vehettem volna gyorsan egy repülőjegyet, és rohanhattam volna a kórházba. Csakhogy épp küszöbön állt egy nagy üzlet, így a telómra kellett tapadnom, méghozzá sziklaszilárd wifikapcsolat mellett. Az ügyfelem nagyon számított rám, mert ez volt az ő nagy-nagy, sorsfordító dobása. Meg aztán Grant kifejtette, hogy a vakbélműtét rutineljárás, avagy, hogy szó szerint idézzem, „nem nagy ügy”.

Itthon maradtam hát, és a lelkem mélyén tudtam, hogy ezzel átengedtem Grantet a kisvárosi románcok isteneinek. Rájuk bíztam, hogy tegyék vele azt, amihez a legjobban értenek.

Most pedig, három nappal később, gyakorlatilag sprintelek a Good Luck tűsarkúban, hogy ne késsek túl sokat a munkaebédről, és közben görcsösen markolom a telómat. Grant hangja úgy rezonál bennem, mintha azt hallanám, hogy szöget ver a kapcsolatunk koporsójába.

– Még egyszer.

Ezt kérdésnek szántam, de parancsnak hangzott.

Grant sóhajt egy nagyot.

– Nem jövök vissza, Nora. Az elmúlt hét sok mindent megváltoztatott. Főleg engem – teszi hozzá egy kis kuncogással.

Nagyot dobban, vagy inkább puffan az én rideg, nagyvárosi szívem.

– Pék a csaj? – kérdezem.

Grant kihagy egy ütemet.

– Hogy?

– Pék a csaj? – ismétlem, mintha ez egy tök normális, észszerű, alkalomhoz illő kérdés lenne. Mármint ahhoz az alkalomhoz, amikor telefonon rúg ki a pasid.

– Aki miatt elhagysz – magyarázom.

Grant hallgat egy sort, majd beadja a derekát.

– A hoteltulajdonos házaspár lánya. Úgy döntöttek, hogy nem adják el a szállodát. Én pedig itt maradok, és segítek nekik.

Nem tehetek róla, de muszáj röhögnöm. Mindig is így reagáltam a rossz hírekre. Lehet, hogy ezért osztották rám a saját életemben a főgonosznő szerepét, de mi mást tehetnék? Rogyjak le a zsúfolt járdára, és olvadjak könnytócsává? Az mire lenne jó?

Az étterem előtt megállok, és finoman megnyomkodom a szememet.

– Tehát, csak hogy értsem, most az van, hogy lemondasz a fantasztikus munkádról, a fantasztikus kéglidről, meg rólam, és Texasba költözöl? És mindezt egy nő miatt teszed, akinek a szakmai önéletrajza annyiból áll, hogy ő „a hoteltulajdonos házaspár lánya”?

– Fontosabb dolgok is vannak az életben, mint a pénz és a fényes karrier, Nora – köp szemen Grant.

Én meg újfent elröhögöm magam, majd így szólok:

– Nem tudom eldönteni, hogy komolyan beszélsz-e.

Grant egy milliárdos szállodamogul fia. Az, hogy „ezüstkanállal a szájában született”, nagyon enyhe kifejezés. Alighanem a seggét is aranyfüsttel bevont klotyópapírral törölte.

Grant számára puszta formalitás volt az egyetem meg a gyakornoki munka, sőt, még rendes nadrágot is csak a forma kedvéért vesz föl, basszus! Hiszen nem ennek köszönheti a pozícióját, hanem a vegytiszta, leplezetlen nepotizmusnak.

Bízvást kijelenthetem tehát, hogy az utolsó mondatához pofa kellett. Rinocéroszbőrrel vastagon, vagy hogy stílszerű legyek, gazdagon bevont pofa.

Ezt nyilván hangosan is kimondtam, mert Grant kérdőre von:

– Ez meg mit jelentsen?

Bekukucskálok az étterem ablakán, majd a telefonra pillantok. Elkéstem, pedig nem szoktam. Most sem az volt a terv, hogy ez lesz a rólam alkotott első benyomás.

– Grant, te egy harmincnégy éves trónörökös vagy. Nálunk, többieknél viszont szorosan összefügg a munka és a táplálékhoz jutás.

– Látod? – csap le Grant. – Ezzel a szemlélettel számoltam le egyszer s mindenkorra. Te néha olyan rideg tudsz lenni, Nora. Chastityvel azt tervezzük, hogy…

Nem áll szándékomban maró gúnnyal reagálni, de a név hallatán kiszakad belőlem egy rikácsoló kacaj. Ugyanis az a helyzet, hogy ha valami botrányosan szar dolog történik velem, kilépek a testemből. Magamon kívülről figyelem, ahogy történnek ezek a dolgok, és az jár a fejemben, hogy: Tényleg? Ilyen sorsot szán nekem az univerzum? Ilyen durván az orromra koppint?

Most éppen úgy, hogy a pasimat egy olyan nő karjaiba tereli, akinek a neve azt jelenti, hogy „az ép szűzhártya megőrzésének képessége”. Ez azért tényleg elég vicces, nem?

Grant bosszúsan belefújtat a telefonba.

– Ők jó emberek, Nora. Ők a föld sója. És én is ilyen ember akarok lenni. Nora, ne csinálj úgy, mintha fölzaklatna…

– Mi az, hogy ne csináljak úgy?

– Soha nem volt szükséged rám…

– Hát persze hogy nem szorulok rád!

Kemény munkával építettem föl az életemet, amely úgy, ahogy van, a sajátom. Azaz senki sem húzhatja ki alólam a dugót, hogy beszippantson az örvény, és elnyeljen valami kozmikus lefolyó.

– Még csak nem is aludtál nálam soha… – mondja Grant.

– Az én matracom objektíve jobb!

A matracvásárlást kilenc és fél havi kutatómunka előzte meg. Mi sem természetesebb, mint hogy pasit is nagyjából így választok, és mégis az a vége, ami.

– …úgyhogy ne játszd el, hogy összetörtem a szívedet – fejezi be a mondatot Grant. – Össze lehet azt egyáltalán törni?

Megint röhögnöm kell.

Grant ugyanis téved. Mert ha az ember szívét egyszer már úgy istenigazából darabokra zúzták, akkor egy ilyen telefonos lapátra tétel meg se kottyan. Okozhat szívizomrándulást vagy enyhe szívzörejt, de összetörésről szó sincs.

Grant nagyon belelendült:

– Még sírni sem láttalak soha!

Nagyon szívesen! – felelhetném, ha akarnám. Hányszor, de hányszor hallottuk Anyutól könnyes kacaj kíséretében, hogy a legutóbbi lovagja szerint túl emocionális!

Hát igen, ez a gond azzal, ha valaki nőnek születik: csinálhat bármit, semmi sem jó. Ha kimutatod az érzelmeidet, hisztérika vagy, ha pedig jól eldugod őket, hogy a pasidnak ne legyen rájuk gondja, akkor szívtelen némber.

– Mennem kell, Grant – mondom.

– Hát persze hogy menned kell – feleli.

A jelek szerint az, hogy tartom magam az előre megbeszélt időponthoz, ékes bizonyítéka annak, hogy egy gonosz, frigid robot vagyok, aki százdollárosokból és csiszolatlan gyémántokból veti ágyát. (Bár úgy lenne!)

Elköszönés nélkül bontom a vonalat, majd befurakszom az étterem ajtaja fölötti ponyvatető alá, és megpróbálom összeszedni magam. Veszek egy nagy levegőt, és várom, hogy elerednek-e a könnyeim. Nem erednek el. Sem most, sem máskor. És ezzel együtt tudok élni.

Ugyanis van munkám, amit Granttal ellentétben a magam és a Nguyen Irodalmi Ügynökség javát szolgálva el is fogok végezni.

Lesimítom a hajamat, majd kihúzom magam, és belépek. Libabőrös lesz a karom az orkánszerű légkonditól.

Mivel az ebédidőn nagyjából túl vagyunk, gyér számú a vendégsereg. A hátsó régióban pillantom meg Charlie Lastrát, aki talpig feketébe öltözött, mint a könyvkiadás nagyvárosi vámpírja.

Személyesen még nem találkoztunk, de kétszer is lecsekkoltam a Publishers Weeklyben megjelent közleményt, amely tudatja, hogy a Wharton House Books vezető szerkesztőjévé lépett elő. A fotóját is rögzítette a memóriám: szigorú, sötét szemöldök, világosbarna szempár, kis ránc az állán a telt ajkak alatt. Az arcán pedig sötétlik egy anyajegy, amely nyilván „szépségfoltnak” minősülne, ha nő lenne.

Charlie Lastra nem lehet több harmincötnél. Az arcát „kisfiúsnak” minősíthetnénk, ha nem tűnne olyan fáradtnak, és nem vegyülnének a fekete hajába ősz szálak.

Továbbá homlokráncol. Vagy ajakbiggyeszt. A szája ajakbiggyeszt, a homloka ráncol… Ajak biggyed, redő táncol.

És az órájára pillant.

Ez nem jó jel. Mielőtt elindultam, Amy, a főnöknőm figyelmeztetett, hogy Charlie hírhedten morózus alak, de nem aggódtam. Hiszen mindig pontos vagyok.

Kivéve, ha telefonon tesznek lapátra. Olyankor, úgy tűnik, hat és fél percet kések.

– Helló! – nyújtom a kezem Charlie asztalához közeledve. – Nora Stephens. Nagyon örülök, hogy végre személyesen is találkozunk.

Föláll. Csikorog a padló a széke alatt. A fekete ruhája, a komor arca, valamint az egész lénye által keltett összhatás úgy működik, mint egy fekete lyuk: az utolsó cseppig kiszívja az étteremből a fényt, és örökre elnyeli.

A feketében járó emberek zömét amolyan lusta, fantáziátlan „professzionalizmus” vezérli, Charlie-n viszont csupa nagybetűs VÁLASZTÁSnak hat a laza merinói gyapjúszvetter, a nadrág és a bakancs. Úgy néz ki, mint egy celeb, akit meglesett az utcán egy lesifotós. Rajtakapom magam, hogy osztok-szorzok: azt számolgatom, hogy hány amerikai dollár lehet rajta. Libby szerint ez az én „zavaróan középosztálybeli partitrükköm”, pedig csak szeretem a szép cuccokat. A stresszes napokat gyakran zárom egy kis online kirakatnézegetéssel.

Charlie toalettjét nyolcszáz és ezer dollár között helyezném el. Ez, őszintén szólva, abszolút az én „sávom”, igaz, a tűsarkún kívül mindent használtan vettem.

Charlie két hosszú másodpercig nézi a tenyeremet, mielőtt belecsapna.

– Késett – állapítja meg, majd leül. Még arra sem veszi a fáradságot, hogy a szemembe nézzen.

Most komolyan, létezik rosszabb az olyan embernél, aki azt hiszi, hogy a társadalmi szerződésben lefektetett szabályok fölött áll, pusztán azért, mert vállalható arcberendezéssel és dagadt pénztárcával született? Grant már ellőtte a mai toleranciaadagomat, úgyhogy nem fér bele még egy öntelt seggarc. Mégis muszáj végigjátszanom ezt a játékot, a szerzőim kedvéért.

– Tudom – felelem széles, bocsánatkérő mosollyal, de nem kérek bocsánatot. – Köszönöm, hogy megvárt. A szerelvény egyszer csak megállt az alagútban. Tudja, hogy van ez.

Rám emeli a tekintetét. Most még sötétebb a szeme. Olyan sötét, hogy nem is tudom, van-e a pupillája körül szivárványhártya. Az arca pedig elárulja, hogy nem tudja, hogy van ez, mármint a szerelvények vonatkozásában, amelyek ki tudja, milyen szörnyű, alantas okból, egyszer csak megállnak az alagútban.

Valószínűleg sosem jár metróval.

Valószínűleg csilivili, fekete limuzin fuvarozza mindenhova vagy Clydesdale paripák vonta, gótikus stílusú hintó.

Lefejtem magamról a blézeremet (halszálkamintás, Isabel Marant), és helyet foglalok Charlie-val szemben.

– Rendelt már?

– Nem – feleli.

Ennyit mond, nem többet.

Reményeim megcsappannak.

Már több hete lefixáltuk ezt az ismerkedő ebédet, majd a múlt pénteken elküldtem Charlie-nak egyik legrégebbi ügyfelem, Dusty Fielding új kéziratát. Most viszont szöget üt a fejembe, hogy kitehetem-e a szerzőmet egy ilyen alak kénye-kedvének…

Kézbe veszem az étlapot.

– A kecskesajtos salátájuk fenomenális – mondom.

Charlie összecsukja az étlapját, és megint engem méreget, majd összehúzza a dús, fekete szemöldökét.

– Most rögtön el kell mondanom – szólal meg a természettől adódóan mély, rekedtes hangján –, hogy Fielding új könyve szerintem olvashatatlan.

Leesik az állam. Nem is tudom, mit mondjak. Nem terveztem, hogy szóba hozom a könyvet, hiszen Charlie e-mailben is bármikor megírhatta volna, hogy elutasítja. Továbbá úgy is közölhette volna, hogy mellőzi az „olvashatatlan” jelzőt.

De ha most látja jónak elmondani, akkor is úgy kívánja az illem, hogy legalább a kenyereskosarat megvárja.

Én is összecsukom az étlapomat, és összekulcsolom az ujjaimat az asztalon.

– Szerintem pedig ez a legjobb könyv, amit eddig írt.

Dustynak már három könyve jelent meg, és mind a három fantasztikus, de egyik sem fogyott valami jól. A legutóbbi kiadója nem is reszkírozott tovább, így Dusty megint lubickol a mély vízben, mint a visszadobott hal, és fedelet keres a következő regénye feje fölé.

Na jó, talán nekem sem ez a kedvenc Dusty-regényem, de üzleti szempontból roppant ígéretes. Tudom, mit hozhat ki belőle a megfelelő szerkesztő.

Charlie hátradől, és rám szegeződik vagy inkább nehezedik az ítélkező-beárazó tekintete. Kellemetlen bizsergés fut végig a gerincoszlopomon. Az az érzésem, hogy átnéz rajtam, és látja a fényesre csiszolt modor maszkja mögött a fűrészfogas fullánkot. Így szól hozzám a beszédes pillantása: „Töröld le a képedről azt az odafagyott vigyort! Nem vagy te ilyen bűbájos.”

Közben a vizespoharát forgatja körbe-körbe.

– A kicsiny dolgok dicsérete a hölgy legjobb műve – mondja aztán, mintha három másodpercnyi szemkontaktus elég lett volna ahhoz, hogy elolvassa a legbensőbb gondolataimat, és kettőnk nevében szólhasson.

Amúgy, hogy őszinte legyek, A kicsiny dolgok dicsérete az egyik kedvencem az utóbbi évtized terméséből. De ez még nem jelenti azt, hogy „a hölgy” új könyve mehet a levesbe.

– Ez is ugyanolyan jó – mondom. – Csak más. Talán nem olyan… nem olyan visszafogott, de ettől csak filmszerűbb lesz.

– Nem olyan visszafogott? – ismétli Charlie, és hunyorít hozzá. Így legalább visszalopódzik a szemébe némi aranybarna árnyalat, és kevésbé érzem úgy, hogy lyukat éget belém.

– Ez olyan, mintha azt mondaná, hogy Charles Manson egy életmódguru volt – folytatja. – Akár igaz is lehet, de aligha ez a lényeg. Mert ez a könyv olyan, mintha valakinek az jutna eszébe az állatkínzás-ellenes klipről, amelyikben Sarah McLachlan énekel, hogy mi lenne, ha a kamera előtt döglenének meg a kutyusok?

Kizökken belőlem egy bosszús kacaj.

– Rendben, értem. Ez a könyv nem a szája íze szerint való. De talán segíthetne – füstölgök –, ha elmondaná, hogy mi tetszett benne. Csak hogy tudjam, mit küldjek magának a későbbiekben.

Hazudsz! – mondja az agyam. – Az életben nem küldesz neki még egy könyvet!

Hazudsz! – mondja a nyugtalanító, bagolyszerű szempár. – Az életben nem küldesz nekem még egy könyvet!

A munkaebéd, illetve a potenciális munkakapcsolat befulladt, mielőtt elkezdődött volna.

Egyértelmű, hogy Charlie nem akar velem dolgozni, és én sem vele, de a jelek szerint mégsem ignorálja a társadalmi szerződést úgy, ahogy van, mert gondolkodóba esik.

– Az én ízlésemnek túl szentimentális a könyv – mondja végül. – A szereplők pedig önmaguk karikatúrái, és…

– Csodabogarak – helyesbítek. – Visszavehetünk a fura dolgaikból, de így sokkal megjegyezhetőbbek. És ez fontos, mert sokan vannak.

– A helyszín pedig…

– Mi baj a helyszínnel?

Dusty új opusát, melynek címe Egyszer az életben, a környezet adja el, ahol játszódik!

– Sunshine Falls bűbájos hely – mondom, mire Charlie gúnyos képet vág, és szó szerint forgatja a szemét.

– Abszolút mentes a valósághűségtől – közli.

– Pedig létező földrajzi helyről beszélünk – vetem ellene.

Dusty olyan idilli hegyvidéki városkát varázsolt a könyv lapjaira, hogy rágugliztam a nevére. És kiderült, hogy Sunshine Falls Észak-Karolinában van, Asheville mellett.

Charlie megcsóválja a fejét. Bosszúsnak tűnik. Hát, akkor már ketten vagyunk…

Nem szimpi. Ha én vagyok az archetipikus nagyvárosi ember, avagy némber, akkor ő egy besavanyodott, antiszociális, buligyilkos arc, akinek semmi se jó. Egy morcos mizantróp, egy Kukalakó Oszkár, egy Heathcliff az Üvöltő szelek második feléből, a rosszabbik énjét mutató Mr. Knightley az Emmából…

És ez azért baj, mert Charlie Lastra nagy mágus hírében áll. Egyes irodalmi ügynök barátaim Midásznak hívják, mert amihez hozzányúl, az arannyá változik. (Igaz, mások a „Viharfelhő” becenevet aggatták rá, merthogy pénz potyog az égből, de milyen áron?)

A lényeg, hogy a győztesekre szokott esni a választása. És az Egyszer az életbenre, mint kiderült, nem esik.

Hogy turbózzam egy kicsit az önbizalmamat, az övét pedig ne, karba teszem a kezemet.

– Pedig elhiheti, ha mondom, hogy Sunshine Falls igenis valósághű, sőt, valódi, bármilyen mesterkéltnek és kiagyaltnak érzi.

– Lehet, hogy valóban létezik – mondja erre Charlie –, de elhiheti, ha mondom, hogy Dusty Fielding soha nem járt ott.

– És ez mit számít? – hagyok fel a színlelt udvariassággal.

A kirohanásom nem múlik el nyomtalanul: Charlie-nak megrándul a szája széle.

– Azt akarta hallani, hogy mi nem tetszett a könyvben…

– Hogy mi tetszett – javítom ki.

– …és nekem a környezet nem tetszett, ahol játszódik.

Éktelen haragom fullánkja végigrongyol a légcsövemen, majd a tüdőmben turkál.

– Mi lenne, ha egyszerűen megmondaná, hogy milyen könyveket óhajt, Mr. Lastra?

Erre nagyon ellazul. Halál nyugisan, lazán terpeszkedik, mint a prédával játszadozó dzsungelbéli nagymacska. És megint a vizespoharát forgatja. Elsőre azt hittem, hogy ez olyasmi, mint a tikkelés, de most már gyanítom, hogy enyhe fokozatú kínzási módszerrel állok szemben. Úgy leverném az asztalról azt a poharat…

– A korai Fieldinget óhajtom – mondja Charlie. – A kicsiny dolgok dicséretét óhajtom.

– Az a könyv nem fogyott jól.

– Mert a kiadója nem tudta, hogyan kell eladni. A Wharton House viszont tudja. Én tudom.

Felszalad a szemöldököm, de tőlem telhetően visszaparancsolom a helyére.

Ekkor lép oda hozzánk a pincérlány.

– Hozhatok valamit, míg az étlapot böngészik? – kérdi bűbájosan.

– Én egy kecskesajtos salátát kérek – közli egyikünkre sem nézve Charlie.

Nyilván alig várja, hogy ehetetlennek bélyegezhesse a kedvenc salimat…

– És ön, hölgyem? – fordul hozzám a pincérlány.

Úrrá leszek a borzongáson, amely mindig végigszalad a gerincemen, ha egy huszonéves „hölgyemnek” titulál. A kísértetek érezhetnek így, amikor valaki a sírjukon tapos.

– Én is – mondom. Aztán, mivel pokoli napom volt, azaz van, nem kell lenyűgöznöm senkit, és még vagy negyven percig össze leszek zárva ezzel a pacákkal, holott nem akarok vele dolgozni, hozzáteszem:

– És egy gin-Martinit is kérek. Piszkosan.

Azaz olajbogyólével.

Charlie szemöldöke csak egy kicsivel kúszik följebb. Csütörtök van és három óra, azaz még nem egészen happy hour, de a könyvszakmában nyáron bevett dolog a szabad péntek, így ez már hétvégének számít.

– Rossz napom volt – szűröm a fogam közt, miután a pincérlány távozott.

– Annyira nem, mint nekem – feleli Charlie.

A levegőben lóg a kimondatlan folytatás: „Előbb az Egyszer az életben első nyolcvan oldala, aztán még maga is…”

– Tényleg nem tetszett a helyszín? – kérdem gunyorosan.

– Elképzelni sem tudok olyan helyet, ahol kevésbé szívesen töltenék el négyszáz oldalt.

– Tudja, maga pont olyan kellemes ember, amilyennek mondták.

– Nem tudok uralkodni az érzéseimen – feleli hűvösen.

Erre felfortyanok:

– Ez olyan, mintha Charles Manson azt mondaná, hogy nem ő követte el a gyilkosságokat! Szigorúan véve akár igaz is lehet, de aligha ez a lényeg.

A pincérlány leteszi elém a Martinit, mire Charlie odamorog neki:

– Kaphatok egyet én is?

Este pittyen a telefonom. E-mail jött.

Üdv, Nora!

Ne habozzon tájékoztatni Dusty jövőbeni projektjeiről.

Charlie

Önkéntelenül megforgatom a szememet. Semmi „Örülök, hogy megismerhettem”, semmi „Remélem, jól van!” Arra sem veszi a fáradságot, hogy a legalapvetőbb udvariassági formulákat…

Fogcsikorgatva, az ő stílusát majmolva pötyögök vissza:

Charlie!

Ha Dusty ír valamit Charlie Mansonról, az életmódgururól, maga lesz az első, aki megtudja.

Nora

Aztán bedugom a telót a macinacim zsebébe, és finoman betolom a fürdőszobaajtót. Kezdődhet a tízlépéses bőrápoló procedúra, más néven a nap legjobb negyvenöt perce.

De megint rezeg a telefon. Előhúzom.

N,

Visszaszáll magára a poén, ugyanis egy ilyen könyv nagyon érdekelne.

C

Mivel feltett szándékom, hogy az enyém lesz az utolsó szó, beírok egy utolsó szót: ’Ccakát.

(És ezt abszolút nem úgy értem, hogy jó is legyen az az éjszaka!)

A legjobbakat, válaszol Charlie, mintha egy nem létező e-mailt írna alá.

A lapos sarkú cipőnél csak egy dolgot utálok jobban: veszíteni. Ezért még bepötyögöm, hogy x.

Erre már nincs válasz! Sakk-matt!

A pokoli napot lezáró, aprócska győzelem olyan érzéssel tölt el, hogy megint kerek a világ. Végigcsinálom a bőrápoló procedúrát, olvasok öt gyönyörteljes fejezetet egy vérfagyasztó krimiből, majd álomba szenderülök az én hibátlan matracomon, és mindeközben egyszer sem gondolok Grantre és az ő új, texasi életére. Édesdeden alszom, mint egy kisded.

Vagy mint egy jégkirálynő.

1. fejezet

KÉT ÉV MÚLVA

Meg lehet sülni a városban. Sistereg az aszfalt, bűzlik a járdára hányt szemét. A szembejövő gyerekek és szülők kezében rohamosan zsugorodik az olvadozó jégnyalóka. Az ablakokon hanyatt eső napsugár valami régi, idejétmúlt bankrablós film lézeralapú biztonsági rendszerét idézi. Úgy érzem magam, mint a cukormázas fánk, amelyet a múlt héten kint felejtettek a tűző napon.

Mindeközben Libby, aki az ötödik hónapban van, úgy fest, mint egy samponreklám sztárja.

– Háromszor! – álmélkodik. – Hogy tud valaki háromszor is gyökeres életmódváltás áldozatául esni és lapátra kerülni?

– Hát, kell hozzá egy kis mázli.

A három igazából négy, de arra, hogy a Jakob-sztorit is előadjam, még nem szántam rá magam. Pedig hosszú évek teltek el, de azt a sztorit magamnak sem sűrűn mesélgetem.

Libby felsóhajt, és belém karol. Ragad a bőröm a párás nyár középi hőségben, a kishúgomé viszont, csodával határos módon, száraz és selymes.

Anyu száznyolcvan centijét én örököltem, a többi vonása viszont Libbyre szállt, így az eperszőke haja, az azúrkék szeme és a szeplős orra is. A kis termetét és a formás idomait talán apánk génállományának köszönheti. Ezt  persze nem tudhatjuk biztosan, mivel én hároméves voltam, amikor apánk lelépett, Libby pedig csak pár hónap múlva született meg. Az én hajam természetes színe tompa hamvasszőke, a szemem pedig a kék szín másféle árnyalatát ölti. Olyat, amelyről nem idilli mediterrán nyaralásra asszociál az ember, hanem a jégpáncélra, amelyet alulról szagol, mielőtt megfulladna.

Ha az Értelem és érzelemben játszanánk, Libby lenne Marianne és én lennék Elinor. Vagy ha úgy jobban tetszik ő Meg Ryan A szerelem hálójáb@n, én pedig Parker Posey vagyok.

És Libby az én abszolút kedvenc földlakóm.

– Ó, Nora! – mondja most a zebrához közeledve, és magához szorít. Gyönyörteljes ez a testi-lelki közelség.

Mi ketten, bármilyen hektikus volt az életünk és a munkánk, mindig szinkronban voltunk, mintha valami belső metronóm vigyázna erre. Nemegyszer megtörtént, hogy éppen hívni akartam Libbyt, amikor megcsörrent a telefonom, vagy rám írt, hogy ebédeljünk együtt, és kiderült, hogy egy-két utcányira vagyunk egymástól.

Most viszont pár hónapja olyanok vagyunk, mint a hajók, amelyek az éj leple alatt elkerülik egymást. Vagy inkább olyanok, mint egy tengeralattjáró és egy ladik, ráadásul két különböző tavon…

Ha meetingelek, nem tudom felvenni a telefont, és mire visszahívom Libbyt, már alszik. Amikor végre elér, vacsorázni hív, de aznap estére pont elígérkeztem. Ennél már csak az rosszabb, ha találkozunk, és ott motoszkál bennem, hogy valami nem stimmel. Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy a húgom csak félig-meddig van ott, és a metronómjaink más ritmusra járnak, hiába vagyunk együtt.

Ezt eleinte a babavárás miatti stressz számlájára írtam, de ahogy telt-múlt az idő, a húgom mintha egyre távolodott volna tőlem. Már nem vagyunk szinkronban, és fel nem foghatom, hogy miért nem. Így aztán nem segít sem az álommatrac, sem a párologtatott levendulaolaj: ébren heverek az ágyban, és az egyre ritkuló beszélgetéseinken agyalok. Jól megforgatok a fejemben minden szót, mintha hajszálrepedéseket keresnék.

A lámpa zöldre vált. Pár sofőr még átdönget a piroson, de Libby kivonszol az úttestre. Egy márkás öltönyben feszítő fickó nyomában lépkedünk, mert az élet egyik alapigazsága, hogy az ilyeneket nem csapják el a taxisok. A szerkója ugyanis beszédes: azt mondja, hogy „Nekem ügyvédem van!” Sőt, talán azt, hogy „Ügyvéd vagyok!”

– Azt hittem, jól kijöttök Andrew-val – veszi fel könnyedén a társalgás fonalát Libby. Igaz, hogy az exem nem Andrew, hanem Aaron, de ennyit talán elnézhetek neki.

– Nem is értem, mi lehetett a gond – folytatja a húgom. – Valami munkahelyi dolog?

Itt rám villan a tekintete, és beugrik egy újabb emlék. Az, amikor visszalopódzom a lakásba Bea negyedik szülinapján, és Libby úgy néz rám, mint egy sebesült Pixar-kutyus, majd benyögi a tuti tippet: „Munkaügyben hívtak?”

Sűrűn szabadkoztam, mire ő legyintett, hogy ugyan már, de most belém nyilall, hogy talán az volt a végzetes pillanat. Akkor kezdtem elveszíteni a húgomat, akkor váltak el széttartó útjaink annyira, hogy felszakadt a varrás.

– Az volt a gond – zökkenek vissza én is a társalgásban játszott szerepembe –, hogy egy korábbi életemben elárultam egy nagy hatalmú boszorkányt, aki ezért átkot mondott a szerelmi életemre. Szóval Aaron a Prince Edward-szigetre költözik.

A következő keresztutcánál megállunk, és várjuk, hogy lelassítsanak az autók. Mivel július van, az utcán nyüzsög boldog-boldogtalan. Épp csak annyira öltöztek fel, hogy ne álljon meg a közszeméremsértés vádja, és csöpögő fagyigombócot nyalnak, vagy kézműves jégnyalókát szopogatnak. Ez utóbbiak csupa olyan dolgot tartalmaznak, amit vétek édesség közelébe engedni.

– Tudod, mi van a Prince Edward-szigeten? – kérdezem.

– Anne a Zöld Oromból, aki otthonra talál?

– Ő már akkor sem élne, ha tényleg élt volna – mutatok rá.

– Na, ne spoilerezz!

– Mi visz rá egy embert arra – morfondírozom –, hogy elköltözzön innen egy világvégi szigetre, ahol a Kanadai Krumplimúzeum a legizgibb látnivaló? Én percek alatt meghalnék az unalomtól!

Újabb sóhaj.

– Hát, nem is tudom. Én most elviselnék egy kis unalmat.

Vetek a húgomra egy oldalpillantást, és kihagy egy ütemet a szívem. A frizurája hibátlan, és helyes a kipirult arca, de szemembe ötlenek az árulkodó jelek is, amelyek fölött eddig elsiklottam.

Feltűnik, hogy feszes a szája széle, és leheletfinoman, alig észrevehetően vékonyodik az arca. Fáradt, nyúzott benyomást kelt, és idősebbnek látszik, mint szokott.

– Bocs – mondja szinte csak úgy magának. – Nem a szomorú, álmatag anyánk szerepét játszom, csak… csak tényleg jó lenne már kialudni magam.

Máris pörög-forog az agyam: lázasan keresi az elvarratlan szálat. Brendannek és Libbynek örökzöld problémája a pénz, de e téren évek óta elutasítják a támogatást, ezért kreatív megoldásokat ötlök ki.

A „munkaügyben” eszközölt telefonhívás például, amely miatt Libby vagy kibukott, vagy nem, a trójai falóba bújtatott szülinapi ajándékáról szólt. Akkor szerveztem le, hogy az egyik ügyfelem „visszamondott egy utat”, és mivel a St. Regisben lefoglalt szoba ára „nem visszatéríthető”, miért ne tarthatnánk egy csajos bulit a hét közepén?

– Te nem egy szomorú, álmatag anya vagy – mondom most, és megszorítom a húgom karját. – Hanem egy szupermami. A brooklyni bolhapiac közfelkiáltással megszavazott, kezeslábasban pompázó bombázója, aki ott korzózik ötszáz gyönyörű gyermekével, egy gigantikus csokor vadvirággal meg egy nagy kosár bumszli paradicsommal. Nincs azzal semmi baj, ha valaki elfárad, Lib.

Rám hunyorít, majd így szól:

– Mikor számoltad meg utoljára a gyerekeimet, nővérkém? Mert szerintem ketten vannak.

– Nem azért mondom, hogy pocsék szülőnek érezd magad – felelem a pocakját bökdösve –, de nyolcvan százalékos biztonsággal ki merem jelenteni, hogy itt a harmadik.

– Jó, akkor két és fél – mondja Libby, majd óvatosan rám villantja a tekintetét. – Mondd csak, igazából hogy vagy? Úgy értem, hogy viseled a szakítást?

– Csak négy hónapig voltunk együtt. Nem volt komoly az ügy.

– Ahogy te pasizol, az maga a megtestesült komolyság – mondja erre a húgom. – Aki már harmadszor vacsorázik veled, az úgy négyszázötven kritériumnak felelt meg. Ha tudod a másik vércsoportját, az már nem csak laza randizgatás.

– A vércsoportjukat nem tudom – felelem. – Nekem csak teljes körű hitelképességi vizsgálat kell, meg pszichés alkalmassági. Ja, és vérszerződés, nem vércsoport.

Libby hátravetett fejjel, harsányan kacag, és a kacaja, ahogy mindig, most is szerotoninfröccsöt lövell a szívembe. Vagy az agyamba? Igen, inkább oda. A szívbe lövellt szerotonin aligha tenne jót… Szóval a lényeg, hogy Libby kacaja azt érezteti velem, hogy a lábam előtt hever a világ, és úrnője vagyok a nagybetűs Helyzetnek.

Akkor én most narcisztikus vagyok? Lehet. Vagy csak egy harminckét éves nő, aki jól emlékszik rá, hogy volt, amikor hetekig nem tudta kicsalogatni az ágyból a gyászoló húgát.

– Hahó! – szólal meg most Libby, és lelassítja lépteit. Rádöbbent ugyanis, hogy hol vagyunk, és hova igyekeztünk tudat alatt mindvégig. – Nézd csak!

Alighanem akkor is ez lenne a végállomás, ha bekötött szemmel löknének ki a gépből New York fölött, és ejtőernyővel szállnánk alá. Akkor is itt állnánk a West Village negyedben, és sóváran bámulnánk a Freeman Books nevű könyvesboltot, amely fölött laktunk. És felidéznénk azt, amikor Anyu pörgetett-forgatott minket a pici lakás konyhájában, és evőeszközökbe énekeltük a Supremes Baby Love című dalát. Meg azt is felidéznénk, amikor esténként a rózsaszín-krémszínű, virágmintás kanapéra kucorodva néztük a Katharine Hepburn-filmeket, és a dohányzóasztal, amelyet Anyu az utcán talált, és amelynek kitört lábát egy stósz kemény fedelű könyv pótolta, rágcsával, nasival, műkajával megpakolt svédasztallá változott.

A könyvekben és filmekben a magamfajta karakterek cementpadlós loftlakásban tengetik az életüket sivár, lehangoló modern műtárgyak és másfél méter magas vázák közt. Ráadásul utóbbiakból ki tudja, miért, göcsörtös, fekete gallyak kandikálnak ki.

Én viszont azért választottam a mostani lakásomat, mert nagyon hasonlít erre, ahol Anyuval éltünk. Régi fapadló, puha tapéta, sziszegő radiátor a sarokban, antikváriumban vett, puha fedelű könyvekkel roskadásig megrakott, beépített polcrendszer… No meg a mennyezetpárkány, amely annyiszor át lett festve, hogy elkopott az éle, és a magas, keskeny ablakok is megvetemedtek, miután kikezdte őket az idő vasfoga.

Számomra ez a kis könyvesbolt meg a fölötte lévő lakás a földgolyó legszebb pontja.

Imádom New Yorknak ezt a kis zugát, még akkor is, ha tizenkét éve itt szakadt ketté az életünk.

– Istenem! – ragad karon Libby, majd a kirakatban tornyosuló könyvpiramis felé int. Dusty Fielding Egyszer az életben című, bombasikerű regénye néz vissza ránk. Új borítót kapott, amelyen a filmváltozat egyik képkockája látható.

Libby már elő is kapja a telefonját.

– Ezt muszáj lefotóznunk!

Nincs még egy ember a földön, aki úgy odalenne Dusty Fielding könyvéért, mint a húgom. És ez jelent valamit, hiszen fél év alatt egymillió példány kelt el a regényből, amelyet már úgy emlegetnek, mint az év könyvét, Az ember, akit Ovénak hívtakba oltott Egy kis életet.

Nesze neked, Charlie Lastra! – suhan át az agyamon most is, mint oly sokszor, ha eszembe jut az a végzetes ebéd – vagy amikor elhaladok Charlie légmentesen zárt ajtaja előtt. (Még édesebb a győzelem íze, mióta átigazolt az Egyszer… kiadójához, ahol minden az én világra szóló sikeremre emlékezteti.)

Hát, igen, elég sokszor mondogatom magamban, hogy „Nesze neked, Charlie Lastra!” Hiába, nehéz feledni az első esetet, amikor egy kollégád komolytalan, szakmaiatlan reakciót váltott ki belőled…

– Én ezt a filmet ötszázszor fogom megnézni – mondja Libby. – Egyhuzamban!

– Akkor majd pelenkázd be magad – tanácsolom.

– Minek? – feleli. – Annyit fogok sírni, hogy nem marad bennem egy csepp pisi se.

– Hogy te mi mindent tudsz a szervezet folyadékháztartásáról!

– Amikor utoljára olvastam a könyvet, úgy bőgtem, hogy megrándult a hátam.

– Többet kellene mozognod.

– Bunkó! – közli a pocakjára mutatva Libby, majd elindul a gyümölcslébár felé, ahogy szokott.

– A szerelmi életednél tartottunk – folytatja. – Szerintem ki kellene lépned a húspiacra.

– Libby – felelem. – Én értem, hogy mivel húszévesen megismerted életed szerelmét, igazából soha nem randiztál. De azért próbálj elképzelni egy olyan világot, ahol a randik harminc százalékán kiderül, hogy a pasinak láb-, könyök- vagy térdkalácsfétise van.

Életem legnagyobb sokkját éltem át, amikor a szeszélyes, romantikus lelkületű hugicám belezúgott egy nála kilenc évvel idősebb könyvelőbe, aki odavan a vonatos könyvekért. Viszont Brendannél megbízhatóbb férfit még nem láttam, és rég elfogadtam, hogy bármilyen hihetetlen, ők ketten lelki társak.

– Harminc százalék?! – sikolt fel Libby. – Basszus, miféle randiappokon nyomulsz te, Nora?

– Normálisakon!

A teljesség kedvéért elárulom, hogy igen, már a legelején rákérdezek a fétisekre. Persze, húszpercnyi ismeretség után nem számol be minden harmadik férfi a fura dolgairól, de nem árt az óvatosság. A főnöknőm például egyszer fölment egy „átvilágítatlan” férfihoz, akiről kiderült, hogy az egyik szobája padlótól plafonig tele van porcelánbabákkal.

Mennyire lenne kínos, ha belezúgnék egy olyan pasiba, akinek babaszobája van? A válasz az, hogy nagyon.

– Leülhetnénk egy másodpercre? – kérdi kissé kifulladva Libby. Kikerülünk pár német turistát, és lekuporodunk egy kávézó ablakpárkányára.

– Jól vagy? – kérdezem. – Hozzak neked valamit? Egy kis vizet?

Libby megrázza a fejét, és a füle mögé simítja a haját.

– Csak elfáradtam. Jól jönne egy kis szünet.

– Elmehetnénk termálfürdőbe – javaslom. – Van egy ajándékutalványom…

– Először is, hazudsz, és látszik is rajtad – mondja a húgom. – Másodszor pedig…

Finoman harapdálja a rózsaszín ajakfénybe vont száját.

– Valami másra gondoltam – böki ki végül.

– Két nap termálfürdő? – találgatok.

Tétova mosolyra húzódik a szája.

– Folyton panaszkodsz, hogy augusztusban pang a könyvkiadás, és nincs semmi dolgod.

– Rengeteg dolgom van! – bizonygatom.

– De semmi olyan, ami miatt New Yorkban kellene lenned – helyesbít Libby. – Szóval mi lenne, ha elmennénk valahova pár hétre, és csak úgy lazulnánk? Kibírnám, hogy nem kenődnek rám senki más testnedvei. Te pedig elfelejthetnéd ezt az Aaron-ügyet, és… és szünetet tartanánk. Aztán megint lehetünk tizenegy hónapig fáradt szupermami és menő üzletasszony. Talán még az exeidtől is ihletet meríthetnél, és vad románcba kezdhetnél egy helybeli… homárvadásszal?

Meredten bámulom a húgomat. Próbálom leszűrni, hogy mennyire beszél komolyan.

– Vagy inkább halásszal? – helyesbít. – Homárhalász… vagy homárpecér?

– De mi nem szoktunk utazni – mutatok rá.

– Hát ez az – feleli. Most már van a hangjának némi fűrészfogas éle.

Aztán elkapja a kezemet, és észreveszem, hogy tövig van rágva a körme. Nyelni próbálok, de mintha satuba fogták volna a nyelőcsövemet. Ugyanis egy csapásra rádöbbenek, hogy Libbynél nem csupán a szokásos anyagi gondokról, az alváshiányról meg a munkarendem miatti bosszúságról van szó, hanem jóval többről.

Fél éve még pontosan tudtam, mi az ábra, kérdeznem se kellett. Akkor még az volt a dolgok rendje, hogy a húgom bejelentés nélkül beugrik hozzám, színpadiasan lehuppan a kanapéra, és így szól: „Tudod, mi aggaszt mostanában, nővérkém?” Mire én az ölembe vonom a fejét, és a haját babrálják az ujjaim, míg egy pohár hűs fehérbor mellett kiönti a szívét.

Most már más a dolgok rendje.

– Ez a mi nagy sanszunk, Nora – mondja halkan, de sürgetően Libby. – Utazzunk el! Csak mi ketten. Utoljára Kaliforniában voltunk együtt.

Liftezik a gyomrom. Az az út, csakúgy, mint a Jakob-sztori, életem azon szakaszának része, amelyiket jobb nem felidézni.

Kábé minden, amit csinálok, azt a célt szolgálja, hogy soha többé ne kössünk ki Libbyvel a sötét veremben, amely Anyu halála után nyelt el minket. És tagadhatatlan tény, hogy azóta nem láttam őt ilyennek, amilyen most. Mert most úgy néz ki, mintha eljutott volna a tűrőképessége határára, a töréspontra.

Nagyot nyelek, majd azt kérdezem:

– Te most el tudsz szabadulni?

– Brendan szülei besegítenek a lányok körül – feleli a húgom, és megszorítja a két kezemet. A nagy, kék szemében virul, sőt, szinte lángol a remény.

– Ha megszületik a baba, úgyis önmagam üres váza leszek egy darabig – folytatja. – Ezért nagyon szeretném, ha előtte együtt lennénk egy kicsit úgy, mint régen. Amúgy meg három álmatlan éjszakára vagyok attól, hogy bekattanjak, és olyat tegyek, mint Bernadette a Hova tűntél, Bernadette?-ben. Vagy akár olyat, mint Amy a Holtodiglanban… Szóval nekem ez most nagyon kell.

Szorít a mellkasom, és bevillan egy kép: szűk fémkalitkába zárt szívet látok magam előtt. Sosem tudtam nemet mondani Libbynek. Már ötéves korában sem, amikor szemet vetett az utolsó falat sajttortára, meg tizenöt éves korában sem, amikor kölcsönvette a kedvenc farmeremet (amelyet egyszer s mindenkorra átformált a domború tompora), meg tizenhat éves korában sem, amikor könnyek közt közölte, hogy „Egyszerűen nem akarok itt lenni!”, mire én gyorsan elpateroltam Los Angelesbe.

A felsoroltak közül egyiket sem kérte kifejezetten, most viszont kéri, amit kér. Összetett kézzel, sírós ajakbiggyesztés kíséretében kéri, és én ettől kifulladásig bepánikolok. Eleve nem szívesen hagyom el a várost, és a húgom kétségbeesett arca még tetézi is a bajt. Így még jobban fenyeget a kontrollvesztés réme…

– Léccííí!

Az elcsigázott Libby halovány, súlytalan, testetlen benyomást kelt. Az az érzésem, hogy ha simogatni próbálnám a haját, áthatolnának az ujjaim a fején, mintha ott se lenne.

Eddig nem is sejtettem, hogy ennyire tud hiányozni valaki, aki ott ül mellettem. Annyira, hogy fáj odabent minden porcikám.

Itt van, és semmi baja! – mantrázom magamban. – Vagy ha van baja, azt helyrehozod!

Visszanyelem a feltoluló kifogásokat, panaszokat, ellenérveket.

– Gyerünk, utazzunk el!

Libby ajkai szétválnak és mosolyra húzódnak. Aztán fészkelődni kezd a kávézó ablakpárkányán, és kicibál valamit a farzsebéből.

– De jó! Ugyanis nem tudom, hogy ezek visszaválthatók-e.

Lecsapja a kinyomtatott repjegyeket az ölembe, és a gyászos, komor hangulat máris semmivé lesz. Nulla egész öt tized másodperc alatt visszakapom az én vidám, gondtalan kishúgomat, és akárhány fontos szervemet odaadnám, ha cserébe bebetonozhatnám magunkat ebbe a pillanatba. Ha holtunk napjáig itt maradhatnánk a napos oldalon, ahol ő a régi fényében ragyog.

Már nem szorít a mellkasom, és könnyebben veszek levegőt.

– Meg se nézed, hova megyünk? – kérdi derűsen Libby.

Leveszem, vagy inkább leszakítom róla a szememet, és a jegyre pillantok.

– Asheville, Észak-Karolina?

Libby megrázza a fejét.

– Az a legközelebbi reptér. Az úti cél Sunshine Falls. És ez egy olyan út lesz, amilyen nem sűrűn adatik meg. Csak egyszer az életben.

Fájdalmasan felnyögök, a húgom pedig nevetve körém fonja a két karját.

– Hogy ez mekkora buli lesz, nővérkém! És bele fogsz zúgni egy favágóba!

– Ha van valami, amitől nagyon beindulok, az az erdőirtás – felelem.

– Ő egy etikus, fenntartható, organikus, gluténmentes favágó lesz! – pontosít Libby.

2. fejezet

A gépen kierőszakolja, hogy rendeljek egy bloody Maryt. Sőt, igazából azzal kezdi, hogy dobjak be valami töményet, de végül belenyugszik a bloody Marybe. (Meg a sima paradicsomlébe, amit ő kap.)

Nem vagyok egy nagyivó, pláne reggel, de mivel egy évtizede nem üdültem, úgy izgulok, hogy a repülőút huszadik percére benyakalom a koktélt.

Nem szeretek utazni, nem szeretek kikapcsolódni a munkából, és nem szeretem cserben hagyni az ügyfeleimet. Illetve most csak egy, azaz egy, de pótolhatatlan kuncsaftról van szó: Dustyról, akit a felszállás előtti negyvennyolc órában hol lenyugtatni próbáltam, hol pedig felpörgetni.

A következő könyve leadási határidejét már kitoltuk fél évvel, és ha a héten nem villant a szerkesztőnek legalább pár oldalt, borul az egész ütemterv.

Mivel a könyvírás kezdeti szakaszaihoz roppant babonásan viszonyul, azt sem tudjuk, min dolgozik. De azért lövök neki a telómról még egy „Meg tudod csinálni!” jellegű, buzdító e-mailt.

Libby pedig lövell felém egy nyomatékos, szemöldökfelvonós pillantást. Gyorsan leteszem a telefont, és fölemelem a kezemet. A mozdulat, reményeim szerint, azt az üzenetet hordozza, hogy „Jelen vagyok!”

– Akkor hát… – mondja megenyhülve a húgom, és felküzdi a rajzfilmbe illő méretű, azaz bazi nagy táskáját a kihajtható asztalkára. – Akár át is vehetjük a tervet.

Előhalász a táskából egy igazi, életnagyságú dossziét, és gyors mozdulattal kinyitja.

– Te jó ég, ez meg mi? – hüledezem. – Bankrablást tervezel?

– Az bankfelnyomás, nővérkém. A rablás olyan snasszul hangzik, mintha valami lecsúszott alakok lennénk. Pedig háromrészes kosztümben leszünk ám végig!

Libby mindezt kapásból, egy szuszra vágja rá a kérdésemre, és közben előhúz két egyforma, laminált lapot, amelyekre fejlécként rányomtatta, hogy:

SORSFORDÍTÓ VAKÁCIÓ. A LISTA.

– Ki vagy te, és hol ástad el a húgomat? – érdeklődöm.

– Tudom, hogy imádod a listákat – feleli vígan. – Úgyhogy bátorkodtam összerakni a mi tökéletes kisvárosi kalandunkat, méghozzá pontokba szedve.

– Remélem, az az egyes pont, hogy „Táncolj a helyi krimó bárpultján!” Bár nem hinném, hogy egy épeszű pultos ezt megengedné a te állapotodban.

Libby sértődött képet vág.

– Nagyon látszik?

– Á, ne-e-em! – búgom. – Abszolút nem!

– Nagyon bénán hazudsz. Olyan képet vágsz, mintha öt amatőr bábjátékos rángatná az arcizmaidat egyszerre. Na de térjünk vissza a bakancslistára.

– Szóval ez egy bakancslista? Melyikünk van a halálán?

Libby fölnéz. Mondanám, hogy huncutul csillog a szeme, de az a helyzet, hogy kábé mindig csillog.

– A szülés egyfajta halál – mondja a pocakját dörzsölgetve. – Az énünk halála, az alvás halála, meg ama képességünk halála, hogy egy kicsit behugyozzunk a röhögéstől. De szerintem ez nem bakancslista, inkább a kisvárosi románc műfaját fémjelző élmények listája. Így formál át minket a kisvárosi varázslat önmagunk ellazultabb kiadásává.

A listára vándorol a tekintetem. Libby, még az első terhessége előtt, dolgozott egy menő rendezvényszervező cégnél (meg még egy csomó helyen), így elmondható, hogy nem akkor tette meg az első lépést az összeszedettség irányába, nem akkor próbált először úrrá lenni a spontaneitás (értsd: őskáosz) iránti vonzalmán, amikor anya lett. A tervezésnek ez a foka viszont annyira… annyira rám vall! Furcsamód meg is hatódom egy kicsit attól, hogy a húgom ennyi energiát, ennyi fejtörést feccölt a dologba.

A lista első pontja pedig sokkol.

Járjunk flanelingben!

– Nincs a birtokomban flaneling – mondom.

Libby vállat von.

– Nekem sincs. Úgyhogy turiznunk kell. Talán még cowboycsizmát is találunk.

Tinikorunkban órákig turkáltunk a kedvenc Goodwill boltunkban, hátha kincsre lelünk. Én a menő, márkás cuccokra utaztam, Libby pedig arra csörtetett árkon-bokron át, ahol valami tarkabarka, fodros vagy strasszos holmit látott.

Megint elfog a szívbe markoló érzés, hogy hiányzik, mintha a legjobb pillanataink már mind mögöttünk lennének. Gyorsan eszembe idézem, hogy pont ezért csinálom ezt az egészet. Azért, hogy mire visszamegyünk New Yorkba, össze legyen fércelve a legapróbb szakadás is, ami a kapcsolatunk szövetén tátong.

– Flanel – mondom. – Vettem.

A második pont úgy szól, hogy Süssünk valamit!

Ez is jól illeszkedik abba a trendbe, hogy egymás szöges ellentétei vagyunk. A húgom ugyanis imád sütni, de mivel egy négy- és egy hároméves gyerek ízlelőbimbóinak túsza, a kalandvágyóbb receptjeit a közös estéinkre tartogatja.

Lejjebb vándorol a szemem.

3. Alakuljunk át! (Kibontott haj/frufru?)

4. Építsünk valamit! (Szó szerint, nem átvitt értelemben.)

Az első négy pont szinte egy az egyben korrelál Libby „pályaválasztási sírkertjével”, azaz a potenciálisan felmerült, de végül mégsem űzött szakmák listájával. A rendezvényszervezés előtt online vintage boltot üzemeltetett, azaz turiban fellelt holmikat passzolt tovább, azelőtt pedig pék akart lenni, még korábban pedig fodrász. Sőt, volt egy röpke nyári kalandja az ácsmesterséggel is, miután rájött, hogy „kevés a nő abban a szakmában”. Nyolcéves volt akkor.

Eddig tehát minden értelmet nyer, legalábbis annyira, amennyire ez az egész értelmet nyerhet – azaz csak és kizárólag Libby fejében… Aztán megakad a szemem az ötödik ponton.

– Ööö, ez meg mi?

– Legalább két randi helybeliekkel – olvassa leplezetlen izgalommal Libby. – Ez rám, ugyebár, nem vonatkozik – teszi hozzá, és felmutatja a saját laminált példányát, amelyen az ötödik pont át van húzva.

– Hát ez nem valami fair – jegyzem meg.

– Felhívnám a figyelmedet, hogy férjes asszony vagyok, valamint nyolccsilliárd hetes terhes.

– Én meg egy karrierista nő vagyok, akihez hetente kijárnak a takarítócégtől, és cipőraktárrá változtatott vendégszobája, valamint Sephora hitelkártyája van. Ezért nem gondolom, hogy egy homárvadász lenne álmaim pasija.

Libby arca felragyog. Előrébb csusszan az ülésen, és közli:

– Pont ez a lényeg! Figyelj, Nora, tudod, hogy imádom a könyvtári katalógust idéző agyberendezésedet, de te úgy randizol, mintha autót vennél.

– Köszönöm szépen.

– És végül mindig rosszul sül el a dolog.

– Na, hála az égnek! – kapok a szívemhez. – Már kezdtem félni, hogy ezt hiába várom.

Libby megpróbál felém fordulni, majd megragadja az ülés karfáján nyugvó kezemet.

– Csak azt akartam mondani, hogy folyton olyan pasikkal kezdesz, akik pont olyanok, mint te, és pont ugyanazok a prioritásaik.

– Rövidebb lenne a mondat, ha úgy fogalmaznál, hogy velem kompatibilis pasikkal kezdek.

– Az ellentétek néha tényleg vonzzák egymást – feleli a húgom. – Gondolj az exeidre! Gondolj Jakobra és a tehenészlány hitvesére!

Jakob neve hallatán mintha jéghideg penge döfne át, de Libbynek ez nem tűnik föl.

– Ennek az útnak pont az a lényege, hogy kilépj a komfortzónádból! – erősködik. – Hogy alkalmad nyíljon… másnak lenni, mint aki vagy! Meg aztán ki tudja? Még az is lehet, hogy ha egy kicsit kivetkőzöl magadból, rád talál a sorsfordító szerelmi történeted! Azaz egy olyan pasi, aki nem két lábon járó kritériumlista.

– Én szeretek kritériumlistákkal randizni, köszi – mondom. – Úgy egyszerűbb. Gondolj Anyura, Lib!

Anyu egyfolytában szerelmes volt, de soha nem olyan férfiba, akivel értelmezhetők lettek volna együtt. A kapcsolatai mindig látványosan omlottak össze, és általában úgy kikészítette a szakítás, hogy nem ment el a próbára vagy a meghallgatásra. Vagy ha elment, úgy leszerepelt, hogy gyorsan elköszöntek tőle…

– Te egy csöppet sem hasonlítasz Anyura.

Libby ezt csak úgy lazán, léhán odaveti, de így is fáj, mert nagyon is tisztában vagyok vele, hogy vajmi kevéssé ütöttem anyánkra. Miután elveszítettük őt, és küszködnöm kellett, hogy ne csapjanak össze a hullámok a fejünk fölött, éreztem ezt minden egyes nap minden egyes percében. Éreztem, hogy vannak hiányosságaim bőven.

Tudom, hogy Libby most nem erre célzott, mégis azt vélem hallani, ami a szakításaim alkalmával, ha nem csal az emlékezetem, mindig elhangzott. Azaz valami olyasmit, hogy „Amennyire látom, neked nincsenek is érzéseid”.

– Amúgy meg hányszor adatik meg az életben – folytatja a húgom –, hogy nincs más dogod, mint lazulni, és nem kell azon görcsölnöd, hogy ez beleillik-e a takaros kis tervedbe? Hidd el, megérdemled, hogy csak úgy jól érezd magad, minden nyomástól mentesen, és én is megérdemlem, hogy másodkézből átéljem, amit te átélsz. Ergo: randi marad!

– És ha elfogyott a vacsora, bedughatom a fülemet, vagy…?

Libby megadóan felteszi a két kezét.

– Tudod, mit? Az ötöst felejtsd el! Pedig jót tenne neked. És azt hiszem, alapvetően azért találtam ki ezt az egészet, hogy meglegyen a kisvárosirománc-élményed…

– Oké, oké! – kiáltok fel. – Jöhet az erdőirtórandi, de ajánlom, hogy úgy nézzenek ki azok a favágók, mint Robert Redford!

Libby izgatottan sikkant egyet.

– A fiatal vagy az öreg?

Megnézem magamnak.

– Oké, vettem – mondja. – Akkor haladjunk. Hatodik pont: Fürdőzzünk pőrén természetes vízben!

– És ha beléd másznak valami baktériumok, és baja lesz a babának?

– Basszus – morogja homlokráncolva a húgom. – Nem gondoltam én ezt át annyira, mint hittem.

– Ugyan már. Ez egy eszméletlen jó lista.

– Lehet, hogy a pőre fürdőzést is nélkülem kell megoldanod – morfondírozik Libby.

– Harminckét éves, egyedülálló nő pucérkodik a helyi vadkempingnél. Egész jó tipp, ha arra játszom, hogy letartóztassanak.

– Hét – olvassa Libby. – Aludjunk a csillagos ég alatt! Nyolc: Vegyünk részt helyi rendezvényen! (Pl. esküvő, fesztivál.)

Előkotrok egy filctollat, és kiegészítem a nyolcadik pontot a következőkkel: temetés, körülmetélés, „Belépés csak hölgyeknek!” a helyi görkoripályán.

– Dögös baleseti sebészekről álmodunk? – kommentálja ez utóbbit Libby, mire gyorsan kihúzom. Aztán szemembe ötlik a kilences pont: Lovaglás.

– Ebből is kihúznád magad – intek bágyadtan Libby pocakja felé, és már serceg is a filc. A húgom rezignáltan felsóhajt, amikor beírom a lovaglás helyett a lósimogatást.

10. Gyújtsunk tüzet! (Kontrolláltan!)

11. Túrázzunk???? (Ér annyit???)

Libby tizenhat éves volt, amikor bejelentette, hogy nyáron a barátjával tart a Yellowstone Nemzeti Parkba, és ő is ott fog dolgozni. Visítva röhögtünk Anyuval, hiszen a Stephens család nőtagjainak az a legfőbb közös vonása (mármint a könyvek, a C-vitaminos arcszérumok és a csini ruhák olthatatlan szeretetén kívül), hogy kínosan kerülik a „kinti” programokat. A természetjárás terén az volt a legnagyobb nekibuzdulásunk, amikor élénk tempóban áthaladtunk a Central Park sűrű, sötét erdején, azaz a Ramble nevű részen. Ez többször is előfordult, de előtte vettünk valamelyik bódéban gofrit meg fagyit. Túlélőtúráról tehát aligha beszélhetünk.

És kell-e mondanom, hogy Libby indulás előtt két héttel lapátra tette azt a fiút?

Megkocogtatom a lista utolsó pontját: Mentsünk meg egy helyi vállalkozást!

– Ugye tisztában vagy vele, hogy csak egy hónapig leszünk ott?

Ebből három hétig csak mi ketten, aztán jön Brendan a lányokkal. Elég durva kedvezményt kaptunk, amiért ilyen sokáig maradunk, bár gőzöm sincs, hogy vészelem át akár az első hetet is.

Amikor legutóbb elutaztam valahova, két nap után hazamentem…

De súlyos hiba, ha elkalandozom, és eszembe jut az az út Jakobbal!

Erőt veszek magamon, és a jelenre koncentrálok. Az jár a fejemben, hogy ez a mostani út nem olyan lesz, mert nem hagyom, hogy olyan legyen! Képes vagyok erre, igen, Libby kedvéért meg tudom tenni!

– A kisvárosi románcokban mindig megmentenek valami kis céget – mondja a húgom. – Úgyhogy szó szerint nincs más választásunk. Én egy gondokkal küzdő kecskefarmban reménykedem.

– Óóó! – indulok be. – Nem is lenne rossz! Mozgósíthatnánk a rituális állatáldozatot gyakorló közösségeket, hogy mentsék meg a kecskéket! Mármint átmenetileg. Utána úgyis az oltáron végzik szegény párák.

– Hát persze! – helyesel Libby, és nagyot kortyol a paradicsomléből. – Ez ám a biznisz, bébi!

A taxisunk úgy néz ki, mint a Télapó. Még a piros póló is stimmel, meg a kifakult farmerére csíptetett hózentróger. Vezetni pedig úgy vezet, mint a szivarozó sofőr, aki Bill Murray-t fuvarozza a Szellemes karácsonyban.

Libby száján apró sikoly szökik ki, ha a fickó túl gyorsan veszi be a kanyart, és egy ponton rajtakapom, hogy suttogva beszél a pocakjához. Valami olyasmit mond, hogy ne félj, nem lesz semmi baj.

– Szóval Sunshine Falls? – szólal meg a sofőr.

Kiabálnia kell, mert önhatalmúlag úgy döntött, hogy mind a négy ablakot le kell tekerni. Úgy verdesi az arcomat a hajam, hogy hiába nézek föl a telefonból, alig látom a tükörben a fickó vizenyős szemét.

Míg leszálltunk a gépről, és felvettük a csomagunkat (a művelet egy teljes órát vett igénybe, pedig más járatot nem fogadott a miniatűr reptér), az inboxomban megduplázódott az üzenetek száma. Mintha egy lakatlan szigetről térnék haza, miután két hónapra ott rekedtem.

Alapból neurotikus szerzőink exkluzív társaságát semmi sem hozza olyan hiperneurotikus állapotba, mint a könyvszakmára jellemző nyári pangás. Ilyenkor minden késedelmes válasz hisztérikus üzenetlavinát vált ki. Olyasmiket, mint: UTÁL A SZERKESZTŐM?????? UTÁLSZ?? ENGEM MINDENKI UTÁL???

– Aha! – ordítok vissza a sofőrnek. Libby feje ekkor már a két térde közé ékelődik.

– Rokonlátogatás? – üvölti túl a szelet a nyári Mikulás.

Nem tudom, hogy azért-e, mert New York-i vagyok, vagy mert nő, de nem áll szándékomban közölni, hogy nem ismerünk itt senkit. Ezért csak ennyit mondok:

– Miből gondolja?

– Abból, hogy különben minek jönnének ide? – harsogja a fickó, majd hahotázva besüvít a soron következő kanyarba.

Amikor pár perc múlva lassít, majd megáll, kis híján megtapsolom, mint a pilótát a sikeres kényszerleszállás után.

Libby is fölemeli kótyagos fejét, és lesimítja csillogó, valamint csodával határos módon kócmentes haját.

– Hol… hol vagyunk? – nyögöm ki a fejemet forgatva.

Jobbra is, balra is csak vadul burjánzó, napszítta füvet látok, és semmi mást, előttünk pedig vadvirágos réttel borított domb vet véget a keskeny földútnak. Zsákutca…

Adja magát a kérdés, hogy akkor most hullazsákban végezzük?

A sofőr behúzza a nyakát, és a zöldellő-sárgálló, meg itt-ott lilában pompázó rétet kémleli.

– Goode-ék vendégháza ott lesz majd a domb mögött – mondja.

Mi is behúzzuk a nyakunkat, és így már látjuk, hogy a kaptató felénél előbukkan a semmiből egy lépcső. Illetve a „lépcső” talán túlzás, hiszen csak keresztbe fektetett lécek sorakoznak a füves domboldalon.

Libby vág egy grimaszt.

– Mondjuk írták, hogy kerekesszékkel nem közelíthető meg…

– Síliftről nem esett szó? – kérdezem.

Télapó már kiszállt, hogy kicibálja a csomagtartóból a cuccunkat. Én is kikászálódom a verőfénybe, és máris fojtogat a tiszta fekete úti szerkóm.

A földút végén fekete postaládát látok, amelyre cirkalmas, fehér betűkkel rápingálták, hogy „Liliomlak Vendégház”.

– Más út nincs? – érdeklődöm Télapónál. – Mármint olyan, ami fölvisz oda. Ugyanis a húgom…

Esküszöm, hogy Libby direkt beszippantja a pocakját meg mindenét, hogy minél „tehermentesebbnek” látsszon.

– Nincs semmi bajom! – erősködik.

Átsuhan az agyamon, hogy az ő pocakja helyett mutathatnék a saját tízcentis tűsarokban végződő, szarvasbőr cipellőmre is. De inkább nem örvendeztetem meg a kaján anyatermészetet azzal, hogy magamra húzom ezt az ordas nagy klisét.

– Sajna nem tudom közelebb vinni magukat – feleli Télapó, és beül a kocsijába. – Kicsivel visszább, Sally házánál el lehet fordulni, de úgy is jócskán kell gyalogolni a végén.

Azzal Télapó kidugja az ablakon a névjegyét.

– Ha fuvar kell, hívjanak bízvást.

Libby elveszi a cetlit, én meg a válla fölött kukucskálva elolvasom:

Hardy Weatherbee

személyszállító kisiparos & nem hivatalos Egyszer az életben-túravezető

Libby rikácsoló kacaját elnyomja a motor visítása, ugyanis Hardy Weatherbee padlógázzal tolat.

– Hát – szólal meg aztán a húgom fájdalmas arccal, nyakát behúzva. – Talán levehetnéd a cipődet.

Sok a cuccunk, így többször kell majd fordulnunk. Azaz fordulnom, hiszen Libby maximum a tűsarkúmat cipelheti.

A kaptató meredek, a hőség tikkasztó, de miután fölérünk a gerincre, csoda szép látvány tárul elénk. A burjánzó, bozontos kerteken át kanyargó ösvény fehér házikóhoz vezet, amelynek nyeregtetejét bűbájos, vörösbarna cserepek alkotják. A felénk eső falon ősrégi, egytáblás, redőny nélküli ablakokat látok, meg egyetlen díszítőelemet: az egyik földszinti nyílászáró fölé festett szép ívű, halványzöld szőlőkacsmintázatot.

Az épület mögött sűrű sorokban állnak a göcsörtös fák. Addig tart az erdő, ameddig a szem ellát, és baloldalt, a mezőn is van egy kisebb, ritkásabb facsoport, meg a fák között egy vadszőlővel befuttatott lugas. Az ágakon üvegszilánkból remekelt, csilivili szélcsengettyűk és cuki madáretetők himbálóznak, az ösvény pedig virágzó bokrok sora mellett halad el, majd rákanyarodik a gyaloghídra, amelynek túloldalán az erdőbe vész.

Mintha egy mesekönyv illusztrációját látnám.

Illetve várjunk csak! Miféle mesekönyv? Hiszen ez az Egyszer az életben illusztrációja! Az játszódik ilyen avíttas, idilli, ideális környezetben…

– Jaj, istenkém! – szólal meg Libby, és a hátralevő lépcsőszakasz felé bök az állával. – Ezen is föl kell mennem?

Zihálva rázom meg a fejemet.

– Nem kell – mondom. – Majd rákötök a bokádra egy lepedőt, és fölvonszollak.

– Mit kapok, ha feljutok a csúcsra?

– Főzhetsz nekem vacsorát.

A húgom ezen jót kacag, majd belém karol, és nekivágunk az utolsó lépcsőfokoknak. Teleszívjuk tüdőnket a jó meleg fűillattal, és egyből túlcsordul a szívem. Máris jobban érzem magam, mint hónapok óta bármikor, mert úgy tűnik, hogy sokkal inkább együtt vagyunk, mint mostanában szoktunk. Már-már úgy, mint régen, mielőtt felpörgött a karrierem, Libbynek pedig a családja, és elkezdtünk más-más ritmusra járni.

Pittyen a táskámban a telefon. E-mail jött, de leküzdöm a késztetést, hogy megnézzem.

– Nicsak, nicsak! – cukkol Libby. – Még megérjük, hogy csak lebzselsz naphosszat, és szaglászod a rózsákat.

– Én már nem Nagyvárosi Nora vagyok – jelentem be. – Hanem a nyugis, ellazult Nora, aki hagyja, hogy sodorja az áraml…

Újabb pittyenés. Vetek egy pillantást a tatyómra, de le sem lassítva megyek tovább. Aztán a telóm gyors egymásutánban pittyen még kettőt, majd egy harmadikat is.

Ez már sok nekem. Megállok, a földre ejtem a sporttáskákat, és kotorászni kezdek a retikülömben.

Libbyről a szótlan rosszallás szobrát mintázhatnám.

– Holnap – mondom neki. – Holnaptól leszek az a másik Nora.

Bármennyire mások vagyunk mi ketten, amikor kipakolunk, rögtön fény derül rá, hogy hasonló anyagból gyúrtak minket. Ugyanis mindkettőnk csomagjából ugyanaz kerül elő: könyvek, bőrápoló termékek és nagyon extra alsónemű. Ez a Stephens lányok Anyutól örökölt „luxuscikk-hármasbefutója”.

– Van, ami sosem változik – jegyzi meg Libby. Melengeti a bensőmet a múltba révedő, ám derűs hangja, mint a fénylő nap.

Anyunak az volt az elmélete, hogy az ifjonti bőr pénzt hoz a konyhára (ami igaz, akár színésznő az ember lánya, akár pincérnő), a minőségi alsónemű magabiztosabbá tesz (eddig ez is bejött), a jó könyvek pedig boldoggá (ez univerzális igazság). Ennek szellemében csomagolt Libby is, meg én is.

Húsz perc elég ahhoz, hogy elrendezkedjek, megmossam az arcomat, átöltözzek, és bekapcsoljam a laptopot. Közben Libby is elpakolta a cuccait, majd elnyúlt a franciaágyon, ahol aludni fogunk, és már arccal lefelé hever az ágytakarón az Egyszer az életben szamárfüles példánya.

Rám tör a farkaséhség. A wifi olyan lassú, hogy hotspotolnom kell a telefonnal, így újabb hat perc telik el, mire kiguglizom, hogy ide csak egyetlenegy pizzéria vállal kiszállítást.

A főzés nem opció. Otthon az étkezések mintegy felét házon kívül bonyolítom le, további negyven százalékukat pedig elvitelre vásárolt vagy hozatott étellel oldom meg.

Anyu sokszor mondogatta, hogy New Yorkban nagyon jó csórónak lenni. Ezt azzal magyarázta, hogy sok szépet láthat, sok művészi élményben részesülhet az ember ingyen, és széles a választék olcsó, ám eszméletlen jó kajákból. De megmaradt bennem az a téli nap is, amikor kirakatokat nézegettünk az Upper East Side-on, és Anyu, akinek kesztyűs kezét szorongattuk Libbyvel, hozzátette: „Ha viszont van pénzed New Yorkban… Hát, az valami csoda!”

Ezt nem keserűen mondta, inkább álmélkodva, hogy milyen szép lehet az élet, amely már így is nagyon szép, ha az embernek még a villanyszámla sem okoz gondot.

A színjátszást Anyu nem a pénz miatt űzte, hiszen megrögzött optimista volt ugyan, de nem téveszmék rabja. A jövedelme nagy része abból származott, hogy pincérkedett a közeli bisztróban (ahol mi olvasgattunk vagy rajzoltunk, míg ő dolgozott), és olykor daduskodást is vállalt, ahova szintén magával cipelt minket, míg be nem töltöttem a tizenegyet. Akkor már rám merte bízni Libbyt, vagy levitt minket a könyvesboltba, ahol Mrs. Freeman vigyázott ránk.