JONAS JONASSON

Algot, Anna Stina
és az áldott pálinka

részlet

ATHENAEUM

Fordította

Kúnos László

A fordítás alapjául szolgáló mű

Jonas Jonasson: Algot, Anna Stina och det välsignade brännvinet

Copyright © Jonas Jonasson, 2024

Published by arrangement with Albatros Agency, Sweden

© Athenaeum Kiadó, 2024

Hungarian translation © Kúnos László, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 497 8

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Kedves Olvasó!

Sokat tanulhatunk a történelemből, a magunkéból éppúgy, mint másokéból. Az én szűkebb hazám Småland, Svédországnak az a fertálya, amelynek – sokak szerint – többnyire nyakas, és ha üzletről van szó, fukar parasztok a lakói.

A smålandiak valójában nem fukarabbak másoknál. A 19. században ők sem fukarkodtak például a pálinkával. Svédország ekkoriban Európa legszegényebb országai közé tartozott, és a svédek a legjobb úton voltak afelé, hogy halálra igyák magukat.

A király és a parlament azonban közbelépett, és megtiltották a házi pálinkafőzést. És miután a 19. század elejétől kezdve felhagytunk azzal a rossz szokásunkkal, hogy boldog-boldogtalannak hadat üzenünk, az ország gazdasági helyzete lassan javulni kezdett.

Algot, Anna Stina és az áldott pálinka története 1852-ben veszi kezdetét Smålandon, világunknak e felettébb szegény és jelentéktelen szegletében. A világ persze már akkor sem volt olyan nagy, hogy az afféle modern dolgokat, mint például a hőmérőt, ne ismerték volna Aringsåsban. Vagy egy nemrég kiadott brosúrát, aminek Kommunista kiáltvány volt a címe.

A hírek ide is elértek. Az 1848-as francia forradalomé. Az európai felkeléseké. Amerikáé, a nagy óceán másik partján fekvő földi paradicsomé. És ha egyszer angolok, németek, hollandok is eljuthattak ide, az isten háta mögé, ha egy smålandi gróf francia nőt vehetett feleségül, ha maga a király is megjelenhetett körünkben a kíséretével, nyilvánvalónak tűnhetett, hogy olykor a kicsikből is lehetnek nagyok.

Rossz termés, éhezés, iszákosság, földindulásszerű változások a világrendben! Mindig csak a baj? Vagy mégsem?

Élvezzük az utazást, csak azért is! És ne hagyjuk az út szélén a szerelmet! Akkor is ott ólálkodott minden ház körül.

Stockholm, 2024. június

Jonas Jonasson

A büdös szomszéd

1852

Algot trágyát lapátolt az ólban apja disznói között, és eszébe sem jutott, hogy egy szép napon mindent elveszíthet, vagy még annál is többet. Noha elmúlt már huszonegy éves, nem állt még készen arra, hogy átvegye apjától a gazdaságot. Nem jött még el az ideje. Talán egy-két év múlva?

Nem tudhatta azt sem, nem is sejthette, hogy az elkövetkező két év során annyi minden történik majd vele és körülötte, amennyi egy 19. századbeli svéd faluban nem történik egy egész emberöltő alatt sem. Azt viszont tudta – mert sokat betegeskedő anyjától megtanulta –, hogy eső után általában kisüt a nap.

Minden azzal kezdődött, hogy Kronogård kastélyának úrnője nagyobb területet szeretett volna arab telivérei rendelkezésére bocsátani. A grófné rajongott páratlan szépségű lovaiért, és bántotta, hogy nem futkározhatják ki magukat kedvükre a réten. A disznóknak, a birkáknak és a parasztoknak nem lesz semmi bajuk, ha kicsit összébb húzzák magukat, de arab telivérektől ilyesmit nem lehet elvárni! Méltóságukon aluli volna. Azonkívül idővel több is kell hogy legyen belőlük. Egyrészt azért, mert a csodálatos állat minden példánya hozzájárul a grófné lelki nyugalmának megőrzéséhez, másrészt pedig azért, mert… mindegy, a grófnak erről nem kell tudnia.

A helyzet az volt, hogy Olsson, a disznótenyésztő parasztgazda mintegy egyhektáros földje határos volt a Kronogård-birtokkal, és nem esett túl messze magától a kastélytól sem. A grófné a pokolba kívánta Olssont és a családját, szépen el is tervezett mindent arra az esetre, ha sikerülne elűzni őket. A disznóólakból istállókat csinálnának a telivéreknek. A vágóhidat a gróf átalakíthatná kovácsműhellyé. A lakóházukban, ha egy-két falát kiütnék, takarmányt tárolhatnának. A földjük egyébként szomszédos volt a lovak mostani legelőjével. Ami egy csapásra háromszor akkorára nőne, mint amekkora most.

Más már nem is volt hátra, csak rá kell beszélniük a parasztot a távozásra. A földje a tulajdona, és a tulajdonjogot mindenkinek tiszteletben kellett tartania, grófnak, parasztnak egyaránt. Sajnos.

A grófné tudta, hogy férje nem sokra tartja hitvese értelmi képességeit. Az évek során nem is próbálta megingatni ebben a hitében. Hiszen ez azzal járt volna, hogy a gróf rábíz mindenféle felelősségteljes tennivalót – így viszont békén hagyta, és lényegében azt csinálhatott, amit akart. Antoinette azt is megtanulta, ha el akar érni valamit, hogyan érje el.

Ezúttal úgy döntött, maga fogja megtárgyalni az ügyet a disznók gazdájával. A gróf űzöttnek látszott. Nyilván valami baja van az erdőivel, a fűrészmalmával, a zsellérjeivel vagy a napszámosaival. Vagy egyszerre mindennel. Gustav szerencsére soha nem osztotta meg vele a gondjait, de mivel már a huszonhetedik éve éltek egy fedél alatt, a grófné mindent le tudott olvasni ura homlokráncairól.

A kastélytól a disznóólakig rövid volt az út. Antoinette indulás előtt átöltözött, egyszerű ruhát vett magára, nem akarta, hogy a paraszt miatta feszélyezze magát.

Hamarosan megtalálta, akit keresett. De nem csak őt. A paraszt a fia társaságában közeledett feléje az ólaktól a lakóházáig vezető úton.

– Bonjour, monsieur Olsson!

A grófné örült, hogy előzőleg megtudakolta, hogy hívják a parasztot, és annak is, hogy meg tudta jegyezni a nevét. Az egyszerű embereket is megilleti a tisztelet. A fiút azonban, aki az apja mellett lépdelt, levegőnek nézte.

Sven és Algot, miután megetették a disznókat, hazafelé tartottak a család harmadik tagjához, hogy a saját gyomrukat is megtöltsék valamivel. Esther gyengélkedett, de erőt vett magán, kikelt az ágyából. Azt ígérte, hogy véres hurkát és áfonyaszószt készít vacsorára.

Mi a fene? A grófné Sven földjén sétálgat? Éppenséggel megteheti, ha nincs jobb dolga, de mintha kiáltott is volna neki. Mintha a nevén szólította volna. És közeledik!

A disznótenyésztő gazda a szája sarkából odaszólt a fiának:

– Mit akarhat ez tőlem?

A zsellérek és napszámosok után a parasztgazdák, kivált a disznótenyésztők álltak előkelő helyen abban a rangsorban, amelynek tagjaival egy igazi grófné a legkevésbé sem kívánt szóba elegyedni.

– Jót nem, az biztos – mondta Algot. – Ha apám engem kérdez.

A grófné mindjárt az elején nehézségbe ütközött. Hiszen a paraszt nem tud franciául. Ő meg hiába él már csaknem három évtizede Svédországban, semmi értelmét nem látta a helyi nyelv elsajátításának. Pedig éppen most nem jött volna rosszul.

A maga nyelvén mindenesetre elmagyarázta, mi járatban van, közben mutogatással jelezte, hogy ezt, ezt és ezt az épületet akarja megvenni együtt ezzel az egész földterülettel. Végezetül az ujjai dörzsölgetésével azt is a tudomásukra hozta, hogy sok pénz ütheti a markukat.

Sven megkérdezte a fiát, érti-e, hogy a grófné mit akar.

– Te tanultál nyelveket.

Algot valóban annyi ideig járt iskolába, amennyi a disznótenyésztő gazdák örököseinek körében az 1850-es évek Svédországában ritkaságnak számított. A franciával azonban nem boldogult. A nemes hölgyhöz fordult, és lassan, tisztán artikulálva ezt mondta neki:

– Grófné. Kérem. Nem tudná? Elmondani? Svédül?

A grófné nem tudta. Még azt sem lehetett leolvasni az arcáról, hogy bármit megértett volna abból, amit Algot mondott neki. Legfeljebb annyit, hogy bosszantja a fiú közbeavatkozása.

– Látom, egészen jól megy – mondta Sven.

Algot felbátorodott, és a feltevésének is hangot adott:

– Mintha meg akarna venni mindent, ami a mienk.

– Gondolod? Szűk neki az uradalom?

Antoinette Bielkegren mondott még valamit azon a nyelven, amit Olsson gazda és a fia nem értett. És azt a mozdulatot is megismételte az ujjaival, ami a pénzt jelentette.

– Lehet, hogy kölcsön akar kérni tőlünk?

Nem, Algot ezt nem tartotta lehetségesnek. Egyre jobban kitartott a korábbi feltevése mellett.

A disznótenyésztő gazda kezdte unni a haszontalan álldogálást. Fontosabb dolga is van ennél. Például a vacsorázás. Ráadásul úgy érezte magát, mintha fejbe kólintották volna. Mi ez az istentelen bűz? Ha a disznók megérzik, belebetegednek.

Algot megmagyarázta. A nemes hölgy szagosítót használ, amit parfümnek hívnak, és egy nőnek sohasem szabad olyat mondani, hogy büdös. Még olyan nyelven sem, amit nem ért.

Isten ments! Nem akar ő semmi rosszat. A disznótenyésztő gazda a grófnéra nézett, és bocsánatot kért.

– Nincs semmi bajom asszonyságod szagával, csak én meg a disznóim nem vagyunk hozzászokva. Nyugodtan sétálgasson a földünkön, amikor csak kedve tartja, csak a disznóim miatt arra kérem, minél távolabb az ólaktól. De ha nem haragszik meg érte, nekem most már mennem kell, mert vár otthon a véres hurka. Minden jót kívánok. Agyő.

És távozott.

Fia bocsánatkérő mosollyal nézett a grófnéra, és ment az apja után.

Antoinette Bielkegren magára maradt. Sejtelme sem volt róla, hogy felfogták-e, mit akar. Talán a fiú? Ő maga abból sem értett egy mukkot sem, amit az imént az apa mondott neki. Az utolsó szó kivételével, ami pontosan úgy hangzott, mint az adieu.

***

Sven leült a konyhaasztalhoz, Algot követte példáját, és Esther is csatlakozott hozzájuk. Nehézkesen ereszkedett le a székére. Megviselte a konyhai munka. Mégis jobban érezte magát, ha valami hasznosat csinálhat ahelyett, hogy örökké fájó tagjaival egyre csak az ágyat nyomná.

A gazda és a fia nem kérdezte meg tőle, hogy van, mert tudták, hogy nem szereti, ha erről faggatják. Sven inkább beszámolt neki meglepő találkozásukról a grófnéval.

– Nem messze innen, alig néhány perccel ezelőtt.

– A mindenségit! – mondta Esther asszony. – Vajon mit akarhatott?

– Algot szerint meg akarja venni a házunkat, az óljainkat, a vágóhidat, mindent, amink van, és azt akarja, hogy a pár tallérral a zsebünkben, amit adna érte, tűnjünk el innen.

– Már ha jól értettem – tette hozzá óvatosan Algot. – Mert az is lehet, hogy csak egy disznót akar venni.

Sven erre csak a fejét rázta. Disznónak ott van neki a gróf.

Algot mosolyogva bólogatott.

Esther nem érte be ennyivel. Tisztán akart látni, a fiához fordult:

– Azért az nem ugyanaz, ha mindenünket meg akarja venni, vagy csak az egyik disznónkat a háromszáz közül, nem gondolod? Te tanultál nyelveket, Algot!

– Pont ezt a nyelvet nem tanultam, édesanyám. I can speak a little English.

Sven kifejtette:

– Többféle nyelv is van a világon. Az a francos grófné csak franciául beszél.

– Ő is disznót akarna hizlalni? – morfondírozott Esther.

Sven a fejét rázta. A grófné lovakat tart, amik semmire sem jók, csak arra, hogy bámulják őket.

– Arab telivéreket, hogy szakadna rá az ég! Azoknak kell a hely, biztosan útban vannak neki a disznóólak.

– Ne szitkozódj! – szólt rá Esther. – Soha, amikor Isten kegyelméből étel van az asztalon.

– Eladná, apámuram?

Mivel arra készült, hogy átveszi a gazdaságot, tudni szerette volna, egy szép napon mi lesz majd az övé, a disznóhizlalda vagy egy marék ezüstpénz?

– Soha az életben – felelte Sven Olsson.

Esther túlságosan jól ismerte szeretett férjeurát. Jó lett volna tudni, mit felelhetett a grófnénak.

– Ugye semmi olyat nem mondtál neki, ami bajt hozna a fejünkre?

Sven nem emelte fel a tekintetét a véres hurkáról.

– Csak a szagára tettem megjegyzést…

Esther elszörnyedt.

– A szagára?

– Algot szerint parfüm a neve.

– Szitkozódtál?

– Mi az istent képzelsz te rólam? – szitkozódott Sven úja a terített asztalnál. – Csak megkértem szépen, ne menjen az ólak közelébe, nehogy megbetegedjenek a disznóim.

– Uramisten!

Algot most már úgy érezte, neki kell tisztáznia a dolgokat.

– Apámuram nem volt udvariatlan. Egyáltalán nem! Tett ugyan megjegyzést a grófné szagára, de végtére is igazat mondott, ugyanakkor biztosra veszem, hogy a grófné egy szót sem értett belőle.

***

– Csak egyetlen szót értettem belőle – mesélte Antoinette Bielkegren aznap este vacsora közben az urának.

A grófot egyáltalán nem érdekelte, mit értett, vagy mit nem, de volt annyi esze, hogy ne mutassa ki.

– Mi volt az a szó? – kérdezte.

– Adieu – felelte a grófné.

Majd hízelegve folytatta. Azt mondta, tudja, Gustav milyen elfoglalt, mennyi fontos dolga van… De most az egyszer nem tudna segíteni neki? Nem boldogul ezzel a fránya nyelvvel.

– Megtenné nekem, kedvesem? – kérdezte.

Esdeklő tekintettel nézett a grófra, hangja ellágyult.

Gustav Bielkegren sóhajtott. Viszolygott a grófné ellágyuló hangjától és a kéréseitől is. A béke kedvéért mégis mindig teljesítette a kívánságait. Ez a mostani azonban képtelenségnek látszott. Huszonhatezer hektár föld van a családjuk birtokában. Hitvesének meg a büdös paraszt egyetlen hektárjára fáj a foga?

Igazából csak a vacsoráját szerette volna nyugodtan megenni. Mégis feltette a kérdést a grófnénak pontosan ezekkel a szavakkal.

Hitvese elővette a létező legelbűvölőbb mosolyát, és azt felelte, hogy az ő egyetlen Gustavja nyilván nem látja át pontosan a helyzetet. Ez ugyanis geográfiai kérdés! Arab lovakat például nem lehet olyan messze tartani, mint ahol a zsellérek laknak. Hiszen akkor mi sem lenne egyszerűbb, mint felmondani néhány zsellérnek, adni nekik egy-két tallért, hogy menjenek isten hírével, a vityillóik helyén istállókat építeni, a szántóikat pedig legelőnek használni.

Bontani? Építeni?, gondolta Gustav. Kárpótlást fizetni a zselléreknek? Miért?

Hitvesének sok egyéb mellett arról sincs semmilyen fogalma, hogy mi mennyibe kerül. Arról nem is beszélve, hogy ha családostól kidob néhány zsellért, és a szegényházba űzi őket, akkor elveszti az árendát is, amit havonta beszed tőlük.

Ennél már jobb az is, ha elkergeti Olssont a disznóival együtt.

De hogyan? A paraszt egyszer már egyértelműen nemet mondott az ajánlatra. Azt képzeli ez az ostoba nőszemély, hogy ő maga elmegy hozzá csak azért, hogy még egyszer nemet mondhasson?

Igen, azt.

– Mindenesetre beszélhetne vele. Maga legalább érti, amit mond!

A „kedvesem” ezúttal sem maradt el.

Igazság szerint Gustav Bielkegrennek egy porcikája sem kívánta, hogy érintkezésbe lépjen a disznótenyésztő paraszttal. Olsson jól megszedte magát, már háromszáz disznót hizlalt az óljaiban, és néhány évvel ezelőtt vágóhíddal bővítette gazdaságát. És minél jobban ment neki, annál szemtelenebb lett, ami úr és paraszt viszonyában nem mondható szerencsés fejleménynek. Felettébb bosszantotta az is, hogy Olssonnak van egy illemtudó fia, nem sokkal fiatalabb Gustav elsőszülöttjénél, akivel viszont sehogy nem tudott kijönni.

A házi békére is gondolnia kellett. Antoinette nem fogja levenni a napirendről Olsson földjének kérdését, amíg ura nem teljesíti az óhaját.

Egyszóval megadta magát (ki tudja, hányadszor?), mert legalább a tányérján lévő utolsó néhány falatot szerette volna nyugodtan elfogyasztani, mielőtt felkeresi a borospincéjét, a hozzá tartozó titkokkal együtt.

– Rendben van, kedvesem – mondta hitvesének, aki számára egyáltalán nem volt kedves. – Megígérem, hogy az elkövetkező napok valamelyikén beszélek Olssonnal. De most már szeretném megenni ezt a süllőt, mielőtt egészen kihűl.

A grófné megköszönte az ajánlatot, kisebbik lányuk, Sophia pedig felpillantott a tányérjáról. Mostanáig a gondolataiba merülve ült az asztalnál, és felfogta ugyan, hogy szülei, mint mindig, most is vitatkoznak valamin, de nem tudta, min. Észrevette azonban, hogy a szóváltás véget ért.

– Új cipőre van szükségem, apám.

– Egyáltalán nincs szükséged új cipőre – felelte az apja evés közben, és arra gondolt: Egy pillanatig sincs nyugta az embernek. – Van már ugyanis negyven pár cipőd. Legalább negyven.

A tizenhét éves lány az égre emelte tekintetét.

– Apám tényleg semmit sem ért.

Sophia ugyanazzal a technikával harcolt, mint az anyja. A két nő jól megértette egymást. Egyformán idegenkedtek attól, hogy svédek legyenek, annak ellenére, hogy egyikük itt is született. Antoinette szerint, ha lánya úgy érzi, új cipőre van szüksége, akkor természetesen új cipőt kell kapnia. Eredményt akkor érhet el, ha a kérdést valamelyik nap reggelizés közben veti fel, és attól kezdve addig ismételgeti, amíg a gróf ellenállása meg nem törik. Anyának és lányának végtére is életfogytiglan kell ebben a sötét, szegény és hideg országban élnie – ráadásul háromnapi járásra Stockholmtól, az egyetlen helytől, ahol a civilizáció elemei nyomokban felfedezhetők.

Most az egyszer azonban Antoinette nem tudott teljes mértékben a lánya mellé állni. Veszélybe sodorhatta volna az arab lovak ügyét. Gustavnak momentán túl nagy teher nyomja a vállát. Úgy döntött, inkább közvetíteni próbál apa és lánya között.

– Mi volna, ha most nem Párizsból rendelnél cipőt, Sophia? Szép cipőket Växjőben is lehet kapni. Vagy ha ott nem, hát Stockholmban, a király városában.

A grófné nem érte el a célját.

– Ha anya arab telivért rendelhet Párizsból, akkor én miért ne rendelhetnék ugyanonnan egy nyomorult pár cipőt?

Erre már a gróf is felkapta fejét.

– Maga rendelt még egy telivért? – meredt a grófnéra.

Ajjaj!, gondolta az asszony.

– Ne foglalkozzon most ezzel, kedvesem. Ideje nyugovóra térnünk, későre jár.

Tartalom

Kedves Olvasó!

A büdös szomszéd

Algot és a házitanító

A gróf gondjai

A grófné gondjai

Algot segít apjának véleményt alkotni

A gróf szívességet tesz a parasztnak

A saját láb

A grófnak ötlete támad

A mélypont

A tettek mezején

Pálinkás Olsson

A grófi promenád

A jó ember

Testvéri távszeretet

Farkasordító tél

Május utolsó napja

Váratlan látogatás

A kilakoltatás

Algot és az esperes

Kölcsönös hiányérzet

„Ha, ne adj’ isten, szükség lenne rám”

Sörözés

Punktum

Költözés

Lehet!

Mi az úristen…?!

Az első termék

Algot H. Otterdahl

A hollandus, aki élére rakta a garast

A gróf felfedez valamit

Testvér a testvérnek

Váratlan látogatás – és még egy

Frank Miles

Még egy váratlan látogatás

Keménytojások

Frank Miles, aki sok mindenhez ért

Mauritz megbízatása

Kupaktanács helyett

Örömteli viszontlátás

Algot, a jó fej

A gomb találkozása tulajdonosával

Éktelen lárma

A francia gép

Baráti segítség

„Remélem, fáj”

A baj nem jár egyedül

Kronogård és a valóság

A csodaszer

Ne csüggedj!

A gróf delegál

Mauritz beindul

Semmirekellők, léhűtők!

Töprengés útközben

A házitanító visszatér

A répaágyástól az üzletkötésig

Malom a pokolban

Apa és fia

Vihar előtti csend

A hiányzó ötvenezer

Sundsvall? Az hol van?

Anya, lánya – és még valaki

Az eltűnt özvegyasszony

Excusez-moi

Kocsis Egy és Kocsis Kettő

A titkos találkozók

Mauritz látomása

Őfelsége a király

A gróf átveszi a parancsnokságot

Algot Rohadék Olsson?

A grófné üvegcséje

Szántszándékkal tette!

A hadüzenet

A patikárius halála

Séta a birtokon

Házasságtörés

Vacsora Frank Milesszal

Nyomott hangulat

A rendőrbiztos utolsó munkanapjai

Nem Agnes a nevem!

Szerencsés hazautazás

Epilógus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License