ARANY JÁNOS

BÍRÁLATAI

ISBN 978-615-6798-17-6

AMTAK Bt, 2024

EREDETI NÉPMESÉK. Összegyűjtötte Merényi László.

Az epikai költészetre általában nem látszik előnyösnek a betűírás elterjedése, annál kevésbbé az a könnyűség, melylyel szerzeményét a sajtó útján kiki nemcsak állandósíthatja, hanem tetszés szerinti mennyiségben többszörözheti is. Ama solidaritás, mely hajdan az elbeszélő és hallgatói, az énekmondó és közönsége, a mester és tanítvány közt fennállt vala, meglazult, csaknem elenyészett s egy más viszonynak engede helyet, annak, mely az egyedül activ író s egészen passiv olvasója között van. Az eposz minden faja megszűnt az egyetemes nemzet sajátja lenni. Míg hajdan az énekmondó körülbelül oly viszonyban állt hallgatóival, mint eposzának hőse a vezérlete alá gyűlt nemzettel, mert valamint emez a közakarat, úgy ő a közös érzület kifejezője vala: most az eposz író saját egyéni erejére van hagyva, de azon nehéz követeléssel, hogy a közös érzületet fejezze ki, jóllehet megfosztva minden támogatástól, melyet a hajdan énekese talált hallgatóiban. S miféle támogatás volt ez? Nagyon lényeges, elannyira, hogy már ma szinte közmondattá Ion: „a valódi eposzt nem írják, az valamely nép közös költeménye.“

Segítette pedig az összes nép a költőt nem csak az által, hogy mondákban, apróbb énekekben fölkincselte számára mindazon anyagot, melyekhez a nép érzése kiválóbban ragaszkodik — melyeken az legörömestebb jártatja vala képzeletét, melyekre nézve tehát az énekszerző biztos lehetett, hogy elevenen érdeklik hallgatóit, — hanem azon ellenőrzés által is, melyet a nép e költemények elfogadása, továbbadása közben gyakorolt. Míg napjainkban akármely silányság útat lelhet a sajtóba, vagy legalább írott betű segélyével fönmaradhat, mint örökös hiba: ama folyók partjain, tábori tüzeknél, sátor vagy isten szabad ege alatt hallgató nép visszautasítá, a mi nem életre való; s ha mit elfogadott, kellett abban lenni valami derekasnak, méltónak, hogy emlékezetbe vésse, tovább adja, firól-fira örökítse. Míg most a költo- egyén munkája, hibáival, fonák részeivel, hézagaival, kinövéseivel átmarad ivadékról-ivadékra: a hajdani — ha szabad új szót gyártanom — joanpoeticus korban minden továbbadó, minden egyes dalnok, minden következő nemzedék rátette kezét a műre, hibáit kijavítá, darabosságát elegyengeté, betölté hézagait, megigazgatá a mi fonák volt benne s eltörölve a mi pusztán a költő egyediségének volt kifejezése, az egészet mind általánosb érdekűvé, az összes nép közvagyonává alakította. Nem is kell gondolni, mintha e századok és ezrek közös munkája csak rontó,megvesztegető irányban haladt volna egy vagy más nagy költői szellem művét illetőleg. Ki merné eldönteni, vájjon az az Iliász volt e tökélyesebb, melyet a maeoni vak koldus önajkúlag zengett phorminx-án, vagy az, melyet nehány századdal később, neve alatt összegyűjtöttek?

E solidaritás a költő és hallgatói közt ma már csak a nép alsóbb rétegeiben áll fenn, s kötött alakú elbeszélésben nálunk csupán egy-két ballada-szerű költeményre szorítkozik. De folyvást él, szemünk láttára működik az elbeszélés ama prózai nemében, melyet összefoglaló nevezettel népmesének vagy egyszerűen mesének szoktunk mondani. Az, a mi e mesék keletkezése, élő ajkon továbbadása, hely, idő, körülmény szerinti módosulásai, majd csonkább, majd teljesb idomban megjelente körűi véghez megy, rokon fogalmat nyújt ahhoz, mely szerint a régi eposz származott, terjed s folyton virágzik vala, azon különbséggel, hogy a kötött forma biztosabb támaszt adott az emlékezetnek, s így a költemény nem volt a sokszor ügyetlenebb elbeszélő csonkításainak kitéve anynyira, mint a népmese. De másrészről semmi sem gátolta, hogy a kinek elvenebb képzelet, nagyobb elbeszélő, alakító tehetség adatott, ne módosítsa, teljesb, épebb szerkezetűvé ne tegye az elődétől nyert hagyományt; s így a fejlődés folyama (processus) egészben az ár és apály változatos játékát tünteté föl. Szerencsés nép, a melynek sikerűit ez áradat teljéből valamit kiragadni s írott betű segélyével átörökítni az utódokra! A mi eposzi korunk úgyszólva nyom nélkül enyészett el; nekünk alig maradt egyéb, mint rajtafogni a népszellem epikai nyilatkozását, ott a hol az még található, a népmesékben, s teremtvényeit hű feljegyzés által megóvni az enyészettől.

Nem czélunk itt a mesegyűjtés fontosságára bővebben kiereszkedni. El van az ismerve nálunk tanultabb nemzetek által, kik e naív elbeszélések felkutatásában is megelőztek bennünket. Csupán azt jegyezzük meg, hogy ez nekünk még fontosabb, mint bárhol a kerek világon; mert ős eposzunk eltűntével majd semmink sincs, hol az egyetemes népszellem nyilatkozását megleshetnők, kivéve a mese.

Szólunk inkább a gyűjtő kellékeiről. Es itt szabad legyen megkülönböztetnünk a mesék gyűjtőjét azok bírálójától. Kétségkívül legjobb, ha e kettőnek minden tehetsége s tudománya ugyanazon személyben egyesül, de ez oly ritka szerencse, s annyira ellentétes működését teszi föl az elmének, hogy örülnünk kell, ha külön egyiket vagy másikat feltaláljuk.

A jó gyűjtő mindenek felett egy tökéletes mesemondó képességeivel legyen felruházva. A nép közt, ennek fonóházaiban, pásztortüzeinél forogván, úgyszólva ott neve- kedvén fel, bírja ennek ne csak nyelvét, egyes kitételeit, hanem egész esze járása, képzelődése, modora az elbeszélésben ki nem törlött betűkkel vésve álljon emlékezetébe. Olyan legyen ő, ki ha ama körben marad, születve volt a vidék legügyesebb mesemondója gyanánt szerepelni. Eleven képzelete bírja felfogni, hű emlékezése megtartani a legcsekélyebbnek látszó vonásokat; s midőn évek múltával gyűjtéshez fog, ne új és szokatlan benyomásokat kelljen fölszedni, csupán a régieket frissítni föl. Az előadási, öltöztetési modor annyira hatalmában álljon, hogy ha valamely mesének puszta vázát kapná, képes legyen azt olyanná tenni, mintha a legjobb mesemondó ajakáról vette volna. Legyen érzéke fölismerni a legcsekélyebb idegenszerűt, a mi netalán leírói, segéd-

gyűjtői által a mese anyagába vegyült, s tudja azt kár nélkül eltávolítni; nem különben ösztönszerű jó ízlése, a mi ügyes mesemondóban sem hiányzik, hogy több variáns közűi tudja kiválasztani a legépebbet, legteljesebbet. E rátermettség s gyakorlati ügyesség nélkül a legtudósabb mese-philosoph is csak félmunkát tesz, s gyűjteménye hiányosan tükrözi vissza a nép szellemét. A bonczoló, hasonlító, kritikai elme oly vonásokat láttat, oly hangokat hallat vele, melyek ott nincsenek, s egy vagy más kedvencz elmélete, ötlete kedvéért hajlandóvá teszi megrontani a mese szövegét.

A jó gyűjtő, azon perczben, midőn a mese szövegét írja, megszűn okoskodni. Egészen átengedi magát a naív benyomásoknak. Nem jut eszébe, hogy ő tanúit ember, s e jogon módosíthat, elvehet, hozzátehet; nem, hogy indokoljon, hol azt a nép nem tartja szükségesnek: hogy valószínűvé akarja tenni, a mi képtelenség: hogy irodalmi színnel vonja be, mintha valami novellát csinálna. Feladata az, hogy tartalom és alak tekintetében minél hívebb lenyomatát eszközölje a szövegnek, a mint azt egy kitűnő mesemondó szájjal előadná. Kitűnő, mondom, mert vannak ügyetlen mesélők is, a kiknek otromba szószaporítása, szórakozott ismétlései, „osztéghát-jaiu és „aszondjái“ nem gyűjteménybe valók. Jó mesemondó után még arra sem igen van szükség, hogy a gyűjtő az illem és erkölcsiség rovására tegyen változtatást; mert a magyar nép természeti szűz érzéke oly finomúl siklik át az illemsértő dolgokon, hogy még az irodalom is tanulhat tőle.

Ellenben azt hiszszük, hogy a legjobb gyűjtő sem vehet magának szabadságot arra, mi a hívatott mesélőben nagy érdem, hogy a mese anyagát megváltoztassa,

lényegesebb részeket toldjon bele, szóval, hogy a meseköltés folyamában mint tényező szerepeljen. Ugyanis a paraszt mesemondó, a mit költői lélekkel s alkotó ösztönnel javít a mese szerkezetén, azonnal átadja a népnek, mely ha elfogadja, jele, hogy a módosítás életre való, s a mese új alakjában fog tovább élni, míg az ügyetlen betoldás vagy ferdítés magától lehámlik azon hatalmas ellenőrzés mellett, melyet a nép ízlése, ösztöne az egyéni újítások irányában folyvást gyakorol. De a gyűjtő, ha volna is tehetsége sükerrel változtatni a szerkezeten, nem adja azt közvetlenül a nép szájába, hanem az irodalomnak, s míg egyrészről újítása nem tudni hogyan állaná ki a tömeg bírálatát, másrészről megcsalja az irodalmat, nép ajkáról vettnek hazudván, a mit maga koholt. Eltalálni a kellő határpontot, meddig szabad a gyűjtőnek változtatni s hol szűnik meg ebbeli jogosúltsága, nem könnyű, de épen azért főfő criteriuma a jeles gyűjtőnek. Talán így lehetne megszabnunk e határvonalt: elmondásban a gyűjtő követheti az ügyes mesélő szabadságát, költésben nem.

Ezek előrebocsátása után, lássuk már a vizsgálatunk alatt levő gyűjteményt.

Örömmel jelentjük ki, hogy a kéz alatti mesék összeszedőjében jórészt feltaláljuk azon tulajdonokat, melyekkel odafenn az alkalmas gyűjtőt jellemeztük. Nincs talán mély ismerete a világ meseirodalmában, sőt a hazaiban is csak Erdélyi gyűjteményére találunk czélzást nála; meglehet nem tudna számot adni meséiről, mi azoknak jelképi értelme, hitregei vonatkozása, mi viszonyban állanak az egyetemes mesevilággal stb. — de elmondani mesét, egészen úgy, a nép esze járása szerint, mikép ügyes paraszt mesélő elmondaná, arra

gyűjtőnk kiválóan alkalmas. Mindannyiszor, ha magát ez — úgyszólva — természetes ösztönnek s emlékezéseinek adja által, úgy tetszik, mintha nem olvasnék meséit, hanem hallgatnék egy rátermett mesélő szájából, tengeri-fosztásnál, vagy fonóka pislogó mécse mellett. Nem csak a nyelv, az előadás modora, a színezés, az epikai közhelyek, ismétlések, de minden vonás a népre, az eredeti mesélőre s hallgatóira emlékeztet. Csak az a baj, hogy néha mintegy megresteli, hogy ennyire népies emlékezetének engedte tollát, s feltámad benne az írói vágy, ilyenkor túlszínez, hoszszabb leírásokat sző be, s ha megtartja is a népi kifejezéseket, meghamisítja modorát az elbeszélésnek. Ha erről leszokik, ha elégli a dicsőséget a magyar mesék jeles gyűjtője lenni, — s a hátralevő kötetekben (még négyet ígér) egészen átengedi magát naív emlékeinek: bizonynyal többet tett s az irodalomban is jelesb nevet vívott ki, mint ha fél gyűjtő, fél novellista gyanánt jár el.

Nincs terünk itt elősorolni mindazon helyeket, hol gyűjtő igazi népszellemben és modorban szól. Lehet mondani, könyve legnagyobbrészt ilyen, de aztán majd mindenik mesében fordúl elő szakasz, hol, úgy látszik, csekélylette a meseszöveg egyszerű voltát, s túlhalmozta a neki nagyon hatalmában álló népies kifejezésekkel, vagy épen irodalmi czifrával színezte ki. Mint nagyon sikerűit modorát a népi elbeszélésnek, említjük a mesék kezdő és bezáró szakait. Első meséje így adja egyikét azon dévaj kezdő formuláknak, melyek, valamint a zárszó is, arra emlékeztetik a hallgatót, hogy itt nem valódi történettel, csak a képzelem szeszélyes játékával van dolga. „Hol volt, hol nem volt, még az óperen-

cziás tengeren is túl, még az üveghegyeken is túl, kidűlt-bedűlt kernenczének egy csepp oldala se’ volt, a hol jó volt, ott rossz nem volt, a hol rossz volt, ott jó nem volt, volt egyszer a nekeresdi s ebkérdi kopasz hegyen hét sugár jegenyefa, ennek minden ágára egy- egy ringyes-rongyos p . . . 1 akasztva, s ennek minden korczában ránczában egy-egy véka bolha, — s ezen bolhacsordának az legyen pásztora, ki az (operencziából hozott) mesémre figyelmesen nem hallgat. Ha pedig csak egyet is elugrat: akkor az a bolhacsorda iszonyú vérontásának legyen kitéve, (syntaxisban is megtartva a népies hanyagság) s csípdessék agyon. Hasonló, a mesék bezárása, mely néha egyszerűen: „Eddig volt, mese volt,a — de néha oly kacskaringós bohózatos modorban szállítja le a hallgató képzeletét a valóság színvonalára, mint a legfurfangosabb mesemondó. Példa ez: „Papot, hóhért, vaskalapot hozattak; a pap összeadta, a hóhér seprőzte, az istennyila kerülgette, de soha meg nem ütötte. Lakzit laktak, tehenet vágtak, hordót fúrtak, faggyat hoztak (itt némi módosítás a decorumért), faharanggal harangoztak, tökkel kolompoztak . . . Eddig volt, mese volt, talán igaz se volt.“

E kezdő és végszakaszokon kívül, melyeket gyűjtő helyes érzékkel váltogat, majd egyszerűbb, majd sallangosb formában adván őket, nagyon ügyesen tudja használni a mesének úgyszólva epikai közhelyeit, azon ismétlő, recapituláló, emlékezetsegítő részeket, melyek olvasóra nézve nem lényegesek ugyan, de a hallgató figyelme ébrentartására szükségesek, s így az élő mese jelleméhez tartoznak. Értem az efféléket: 1. „Volt már neki egy állatja: farkas. 2. Volt már neki két

állatja: egy farkas és egy tigris. 3. Volt már neki három állatja: farkas, tigris, oroszlán.“ Szintén népi szellemben történik az is, midőn a hallgatót kiábrándítva mintegy, a mesebeli metamorphosist valóhoz köti; például: „azóta kiált így a varjú: kár! kár!“ vagy: „azóta nincs többé boszorkány!“ A népi élet, nyelv, előadási mód ismeretéről tanúskodnak az ilyenek is: „kihúzta a kilincs madzagot“ mit csak az ért meg, ki a szegény nép fakilincseit ösmeri; — fürödjél meg harmatjábaa — átok alatt hagyó csudaszülött, félember, félkígyó — tetszett személye személyének — térdig jártak abba a jóféle sárga tyúkhús-levesbe, s még az árva gyermeknek is akkora kalács volt a kezében, hogy majd letörte a derekát (locus communis) — itt {ekkor helyett, gyakran) a királyfi hazaviszi nagy parádéval a feleségét — ezt az égi csudát-facsomót szánta a királyfinak hitvestársúl — énye, emilyen, amolyan eb . . . a, ördögdobta, vízhozta, gazvette fattya! — tubus szülék — az anyjok megfejte a kútágast — imhogy (majdhogy) a kezét lábát meg nem ette; de mit használt vele, csak a magáét ette — tudom, miben sántikál a gonosz, de nem lesz az idős (nem sül az el) — rögtön kulimázzá változott: azóta kenik a szekeret kulimázzal — mit érdemel egy oly személy? stb. Nem egyebet felséges vöm — irdatlan (irgalmatlan, idomtalan) vasház — hogyím (minthogy, mivel) jó volt — pörkölt hús a subaháton párolgott (a bunda bőrére tálal a pásztor) — nem akar most játszani (concumbere) — csuhujjába (csuha ujjába) tette — malaczkergető ostor, melyet a körmén fonogatott — tó'zlócza — kapja a lelkéty mit nem cselekedett vele — körömfaladék — meg- nyergeli az azsagot — szülés (takarmány, eleség) —

jön, mint a parancsolat — fele botját (füle botját) sem hajtotta a beszédnek — vezérlő (a ménesben) — az nem nagy summa (nem nagy dolog) — annyira van ide, mint innen oda, s onnan vissza — létlen módon (mielőtt lett, született volna) — boncz (czomb) — létlen ló (nem ellett) — cserepcsíkba csiptetett gyertyavilág — hídó (szántó gyerek) — boszorkányok konkolyt, csermolyát, vadlencsét őrölnek — lohol utánunk — egész birodalmából összegyűjtette a házasulandó grófokat, herczegeket, bárókat, hírneves vitézeket, urakat, úrfiakat, válogatott czigánylegényeket és hosszúsüveges, kankós tótokat (közhely) — itt egyszer a burkus király hadat üzen a spanyol királynak, hogy ilyen amolyan teremtette, ha legény, álljon ki a síkra (a hadizenés szokott formulája meséinkben) — annyira fájt a seb, hogy nemcsak, hanem ugyancsak — csizmadia tallér — vagy volt melege, vagy nem, most az egyszer véres verejtékben fürdött — feleközepe (épen fele) — így veri, úgy veri háromszor a fejéhez — kezes (szelíd) bárány — le is út, fel is út — rongyos hidat megtapasztotta (ismerni kell az alföldi vadhídakat!) — annyi sem maradt ruhájából épen, a mennyibe egy garas ára sót be lehetett volna kötni — papos (jó) vacsora — e porból (az ördög porából) lett a vörös hangya — így akarta, úgy akarta disznaját ellopni — s több efféle, mind azt mutatja, hogy gyűjtőnk igen jól ösmeri a nép nyelvét, előadási modorát, szokásait.

De vissza is él gyakran ez ügyességgel. Nagy készletét bírván a népi szólásoknak, hasonlításoknak, példabeszédeknek, gyakran kevesli a mese egyszerű folyamát, s önszakállára oly bővítéseket csinál, melyek nem a nép szellemében vannak tartva. Ilyen az, mikor

egy fölvett képet hosszú allegóriává fon, mi a népnél nem szokás. A „Hamupipőkét“ így kezdé: „Volt egyszer egy király s ennek egy tuezet gyermeke, ép tizenkettő. Egyik szebb volt, mint a másik, csak a legkisebbik rítt ki a többi közül, csak ez látszott gyenge fakadásnak mintha élete gyökerén valami féreg rágott volna . . . stb. Mikor a királyfiak azt a kort elérték, hogy házasodni lehet: elindúltak ország-világszerte azon szándékkal, hogy mindaddig mennek, míg oly törzsre nem találnak, melynek, mint az övéknek, épen tizenkét hajtása nem lesz, tizenkét virágszál, tizenkét szép leány." íme, népies szavakból van fonva, de a modor, a hosszú allegória, nem népies. Ugyanezt mondhatjuk a részletes, hosszú leírásokról; haszinte egyes vonásaik népi elemből vannak is szedve. Azt mondja a kigyóbőrű gyermekről: „e csodaporonty is pihent a hófehér mezőben (anyai kebel) s a két szép arany alma bimbójából szíttá a méznél édesb tejet.“ Egy Kuvik nevű banyát így jellemez: . . . „Megérdemelte volna a jő meleg fürdőt: forró zsírból, olvasztott ólomból, felforralt olajból; meg még azt a tiszteletet is, hogy ha, mint az afféle jó lelkeket szokták, büdöskő tömjénnel füstölték volna is körűi. Hej! sok víz lefolyhatott addig a Dunán, mikor ennek a Kuviknak, ennek a halálmadárnak azt mondta volna valaki: szívem szép szerelme!“ No itt elég népies mondat, metaphora halmoztatik össze, de a nép nem ereszkedik ily részletes leírásokba, különösen nem ír le feltételesen, olyat, a mi csak volna. Még kevésbbé tér ki arra, hogy tagadó leírásokat szőjön elbeszélésébe, minő például ez is: „Vén volt már a kopaszhegy, mert így hítták; itt-ott lengett a tarkóján egy-egy árvalyány hajszál: de ezt sem fonta be foncsíkra semmiféle tér-

mészeti erő, s nem főzött e közé szép piros szalagot, szép piros virágot.“ így nem describál a népmese. Az ilyenek akkor is sértik a mese szűz épségét, ha tisztán népi kifejezésből válogatvák, mert az előadás egyszerű jellemét hamisítják meg. Hát még a hol nyilvános az irodalmi kocsintás! Sűrű a példa ilyenekre is. „Az álom rózsa vjjával mindenkit megkötözött — lotusairág koszorú — a nap, ha borús lesz tündöklő isteni arcza — látta az óriás keresztes pókokat, mint szövik fonják, megevett aranyszöszből, a hajszálnál véknyabb, üvegnél átlátszóbb tündérvásznat; látott itt- ott helylyel-közzel elültetett napsugár-virágokat, melyek egy-egy égi madárkának szolgáltak hajlékül — a kert kellő közepében állott a Szél palotája, gránit-sziklán, melyet haragjában a Kaukázusról harapott lea — vagy midőn az éhséget, három lapon keresztül „lánczos kutya“ allegóriában emlegeti, mely hasonlat egy versből ragadt rá — vagy midőn a „kulacs nyakát kitekerted14 vagy az egész boszorkány-tanya leírása, Yizi Péter czímű mesében, mely több mint négy lapot (101— 1Ö6) foglal el s miből elég lesz kóstolóul ennyi: „Vízi Péter is hasztalan tekintett fel a verőfényes égre, neki az nem sütött, neki az nem világított, mert oly sötét volt, hogy a kanál is megállót! volna benne (eddig népies); s a legvékonyabb sugárka is, ha bár oly vékony lett volna is, melyet tündérek szoktak tűfokába húzni s azzal mint valami aranyfonállal tündéröltönyt^varrnak, mondom, az ily vékony surgárka sem bírta volna hegyes lángdárdájával keresztül ütni azt a koromfekete setétséget.“ Hogy ízlik népmesében? Pedig gyűjtőnk, ha belé melegszik, lapokat ír hujus farinae, azt gondolva, hogy most csinál egyszer szép dolgot! Majd előáll aztán

valaki s abstrabál az ilyesekbol mythologiát, mikép Lisznyai barátunk phantasticus ötleteivel megtörtént.

Mondám fölebb, hogy a mese előadásában a gyűjtőnek örömest megadhatni mindazon szabadságot, melyet ügyes mesemondó venni szokott magának. De ez nem hatalmazza föl a gyűjtőt, hogy oly részeket csempészszen az előadásba, melyek a paraszt mesélő eszmekörén túl járnak, vagy oly modort, mely a nép modorától elüt. Sokszor hallottam mesében tündéri, boszorkányos, megbűvölt helyek leírását, de e leírásokat sohasem találtam oly részletesnek, finomkodónak, mint például a „Kigyóbőr“ mesében (I. 27—35. lap) a Hold, Nap, Szél palotái festését, vagy „Vizi Péter és Vízi Pálban“ (I. 101— 108. 1.) a boszorkány-tanyát. Igaz, hogy tud a népmese Hold-, Nap-, Szélanyáról, ezek palotáiról, hazatérő fiókról stb. de e tündéri helyek azon kiszínezése, melyet gyűjtőnél olvasunk, nincs a népmesében. Igaz, hogy boszorkánytanya is fordul elő, de legfölebb ily általános jellemzéssel, hogy ott mindenféle csodálatos és ijesztő állatok hemzsegnek; a szörnyű látványok részletes, hosszadalmas rajza nincs a nép ajkán. Ki hallott ily leírást valaha néptől: „Repült Vizi Péter akaratlanul, szárny nélkül. Hosszú aranyhaj a egészen lebomlott s mint üstökös farka, maga csillag lévén, lebegett utána. Ezer volt a szerencséje, hogy leomlott aranyhaja! mert hogyím a légi úton magához tért, hogy nagyon meg ne üsse magát, ha leesik: aranyhaját kétfelé választotta, karjára tekerte s vele mint aranyszárnynyal evezett a légi úton; úgy annyira, hogy mikor leesett, nem halt meg; annyival inkább, mert homoktengerbe, puha homok-ágyra esett.u Ismerem az ily „salto mortalékat;u a nép nem tud semmit „repülésről,“ hanem elégli, hogy

azért nem tört nyaka a hősnek, mert homokra, vagy tollhegyre stb. esett. Es ez a nép észjárása szerint elegendő motívum! ha repülni tud hajával, úgy szükségtelen is puha talajra