részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sarah Turner: Stepping Up

First published in Great Britain in 2022 by Bantam Press
an imprint of Transworld Publishers
Copyright © Sarah Turner 2022
All rights reserved.

Borító © Beci Kelly/TW
Borítókép © Shutterstock

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 660 624 2

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Takács Andrea
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Apámnak, aki mindig azt mondta,
hogy képes leszek rá.

És Jamesnek, aki addig mondogatta, hogy képes vagyok rá, amíg meg nem csináltam.

„Vigasztalódj meg, drága lélek!
A felhők mögött mindig ott a fény.”

Louisa May Alcott: Kisasszonyok
(Sóvágó Katalin fordítása)

Március

1.

A kulcs csak kattogott az indítómotorban, mire felnyögtem. Ne már! Az előző napi kattogást legalább reménykeltő köhögés követte. Ma reggel viszont semmi köhögés, ami egyszerűen csodálatos hír pont azon a napon, amikor megkapom az első személyes fejlődési összefoglalót az új munkahelyemen. A legújabb új munkahelyemen. Apának és nekem nagyjából tízhetente égni kezd a talaj a lábunk alatt munkafronton. Még nem mertem elmondani neki, hogy most már a negyedik hét végén égni kezdett, mert tudom, hogy továbbadná anyának, aki azonnal letámadna a megbízhatóságról és felelősségvállalásról szóló hegyi beszédével. Kitartóbbnak kellene lenned ezekben, Beth. Próbálj már meg túllépni önmagadon.

A rádió életre kelt, és megszólaltak a helyi közlekedési hírek – torlódás alakult ki az A39-esen Kilkhampton és Stratton között, miután nem sokkal ezelőtt elakadt az úton egy marhaszállító teherautó. Értetlenkedve forgattam a szemem. A falumban élők mindig azt mondogatják, hogy milyen szerencsések vagyunk, hogy a világnak ebben a részében élhetünk, és milyen rettenetes lenne a mindennapi munkába járás egy nagyvárosban, de egy nagyvárosban legalább nem kellene megállnom, hogy átengedjem a mezőgazdasági haszonállatokat. Mármint, értem én, a forró napokon bűzlik a metró a hónaljaktól és zokniszagtól, de az észak-cornwalli trágyaterítő időszak sem piskóta.

Ismét megpróbálkoztam a slusszkulccsal. Katt-katt-katt, semmi.

Volt egy palack víz a táskámban, úgyhogy lecsavartam a kupakját, és felhajtottam az egészet, átkozva magam, amiért nem ittam, mielőtt lefeküdtem volna. A nővérem esküszik arra, hogy meg kell inni fél liter vizet, amint hazaér az ember egy esti buliból (bár, mint arra rendszeresen emlékeztetem, a férjével és egy másik párral elköltött vacsora, miközben az altatásról és az általános iskolai beiratkozásról beszélgetnek, nem számít „bulinak”). A mi Emmynk nagyon rákapott a bölcsességekre, és a legújabb kedvence az, hogy tegyél a jövőbeli énednek egy szívességet. Én persze folyamatosan cikizem ezért, de titkon azt hiszem, hogy talán mond valamit. Úgy képzelem, hogy Jövőbeli Emmy mindig nagyon elégedett lehet Múltbeli Emmy előrelátásával. Jövőbeli Beth viszont állandóan úgy érzi, hogy Múltbeli Beth cserben hagyta, utóbbi ugyanis semmit nem tud letenni az asztalra azon kívül, hogy „sajnálom, ott és akkor jó ötletnek tűnt”. Szinte magam előtt látom a leendő sírfeliratomat: Itt nyugszik Beth. Szeretett leánygyerek, húg, nagynéni és barátnő. Mindig tele volt olyan ötletekkel, amelyek ott és akkor jónak tűntek.

Az ötödik pohár bor már túlzás volt. Felmerült bennem, hogy megírhatnám Jorynak, hogy lerobbant a kocsim, és megkérdezhetném, hogy ő is másnapos-e, de ő mostanra már biztosan elkezdte a tanítást. Munkaidőben nem szokott a legjobb barát lenni, és nagyon ritkán válaszol azokra a WhatsApp-kezdeményezésekre, amelyeket unalmamban küldök neki az irodából. Ezt egyszer a szemére is vetettem, de ő csak nevetett, és azt válaszolta: „De én dolgozom. Majd egyszer biztosan megérted, amikor felnősz.”

A kormányra hajtottam a fejem, és latolgatni kezdtem, hogy mit tegyek. Anya és apa nincsenek otthon, úgyhogy nem kérhetem meg őket, hogy vigyenek el, és az autójukat sem kunyerálhatom el, amíg az enyémet meg nem javíttatom (vagy amíg apa meg nem javíttatja; nagy erőkkel próbáltam kiverni a fejemből, hogy mennyivel tartozom még neki az előző szerelésért). Már azelőtt elindultak vigyázni az unokáikra, hogy én egyáltalán felébredtem volna, ami azt jelenti, hogy a nővérem sem ér rá megmenteni. Emmy minden bizonnyal megtette volna a jövőbeli énjének azt a szívességet, hogy nem egy rozsdásodó, tízéves Vauxhall Astrát1 vásárol meg, amelynek eleve hiányos a szervizkönyve. „Tudod, mit szoktak mondani, Beth. Olcsó húsnak híg a leve.” De, mint arról újra és újra fel kell világosítanom, nekem csak olcsó húsra telik.

Ugyanakkor igaza van, mint mindig. Tényleg be kéne fektetnem egy megbízhatóbb autóba, de közben arra is gyűjtenem kellene, hogy kiköltözzek vagy elköltözzek, vagy bármi olyasmit csináljak, aminek következtében nem kell tovább a szüleim nyakán élnem, ugyanis ez, amióta tavaly harminc lettem, elég szánalmasnak tűnik a szememben. Huszonévesen még nem jelentett ekkora problémát, de amikor a harmincadik születésnapomon is abban a szobában ébredtem, amelyben felnőttem, nem voltam túl büszke magamra. Elmentem, és vettem egy könnyezőpálmát és egy mustársárga bársonyhuzatú fotelt, hogy valamivel felnőttesebbé varázsoljam a gyerekszobámat, de amikor Jory segített nekem felújítani, a mennyezetet elfelejtettük kifesteni, és most, amikor az ágyamban fekszem, még mindig látom a régi ragasztónyomokat azon a helyen, ahova J poszterét raktam a Five-ból2. J néhányszor majdnem szívbajt hozott rám, amikor az arcomra zuhant a mennyezetről az éjszaka közepén, de mindig visszaragasztottam, és évekig onnan bámult le rám azzal a vagány szemöldökpiercingjével. Gyorsan rákerestem a neten, és kiderült, hogy Jason Paul „J” Brown már negyvenkét éves. És az S Club Bradley-je is már majdnem negyven. Tényleg ideje lenne elköltöznöm otthonról.

A lelkes rádióbemondó két szám között bejelentette a pontos időt, amivel emlékeztetett arra, hogy mennyire késésben vagyok. Nem maradt más választásom, mint gyalog menni. Az bebizonyítaná, milyen áldozatkész vagyok, és talán még le is nyűgözné az új főnökömet. Beth kocsija lerobbant, Beth mégis bejött. Ez igen, Beth! Csak az volt a baj, hogy addigra már fél órája ott üldögéltem, és egy újabb ötlet kezdett formát ölteni bennem. Megtehetném, hogy egyszerűen csak nem megyek be. Kicsit elferdíthetném az igazságot. A „nem indul az autóm” helyett azt is mondhatnám, hogy „nem érzem jól magam”. Tudom, hogy ez nem túl ideális megoldás, de ha az őszinteséget választom, a főnököm a végén még értem jön, és nem bírtam volna másnaposan elviselni Malcolmot. Éppen elég nehéznek találtam, hogy egész nap ott üljek vele szemben, rabszolgamunkát végezve.

Úgy éreztem, ez el is dönti a dolgot. Tekintve, hogy két hete már hazudtam egyszer, és kivettem egy napot kitalált „női problémákra” hivatkozva, ezt nem használhattam kifogásként, annak ellenére, hogy immár tényleg bármelyik pillanatban megjöhetett. Úgy éreztem, ebben biztosan rejlik valamiféle tanulság. A nő, aki menstruációt kiáltott. Ezt mindenképpen el kell majd mondanom Emmynek.

Megírtam Malcolmnak a bocsánatkérő e-mailemet, és megnyomtam a küldés gombot, majd visszaszökdécseltem a házba, egy egész kötelezettségek nélküli nap ígéretével magam előtt. Felmerült bennem a kérdés, hogy van-e vajon pizza a fagyasztóban. Anya néha vesz egy-egy olyat, amit szeretek, ha éppen akciós (teljes áron „kész rablás” lenne szerinte). Az is eszembe jutott, hogy ki kellene kapcsolnom a telefonomat arra az esetre, ha megpróbálnának felhívni a munkahelyemről, de úgy döntöttem, hogy előbb törlöm azokat az Instagram-sztorikat, amelyekben a kocsmában ülünk Joryval előző este. Nem gondoltam, hogy bárki is követné a közösségimédia-profiljaimat az irodából – még nem dolgoztam ott elég ideje ahhoz, hogy bárkivel is összebarátkozzak –, de nem privát az Instám, és ciki lett volna, ha valamelyikük meghallja, hogy migrénem van, majd belebotlik abba a videóba, amelyen szexi táncot lejtek egy biliárddákóval. Elfintorodtam a kíntól, miközben végignéztem. Miért vonaglok mindig így, ha iszom? Akkor és ott biztosan úgy éreztem, hogy jól nézek ki, és, ami még rosszabb, még a nálam jóval kevésbé ittas Joryt is megkértem, hogy filmezzen le. Elmosolyodtam, amikor meghallottam a hangos nevetését a klip végén, utána töröltem, abban reménykedve, hogy abból a 237 megtekintésből, amit besöpört, egyik sem köthető a Hexworth Finance-hoz.

Abban a pillanatban, amikor kikapcsoltam a telefonomat, eszembe jutott, hogy meg kellett volna írnom Emmynek, hogy sok szerencsét kívánok neki és Dougnak a jelzálogkölcsön-tárgyalásukhoz. A fenébe. Ezért nincs itt apa és anya. Náluk vannak, hogy vigyázzanak Tedre, és ellenőrizzék, hogy Polly rendben felszáll-e a buszra (annak ellenére, hogy Polly tizennégy évesen azért már bőven elég idős ahhoz, hogy rendben felszálljon). Tényleg több érdeklődést is tanúsíthatnék aziránt, hogy tizenöt évi albérlet után most saját ingatlanuk lesz. Pedig érdekel a dolog, ez hatalmas pillanat az életükben, csak már éppen eleget hallottam róla anyától ezen a héten. Keményen dolgoztak, és nagyon ügyesek voltak. Hát nem ügyes a nővéred, Beth?

Az egész ház néma volt. Főztem egy csésze teát, és bevittem a nappaliba, ahol felvettem a laptopomat a dohányzóasztalról. Megszólalt a vonalas telefon, de ügyet sem vetettem rá, miközben elhelyezkedtem a kanapén, és bedugtam a lábam apám skótkockás plédje alá. „Cornwalli kockás”, szokott emlékeztetni, és mindig megdöbben azon, hogy ez a pontosítás nem srófolja fel az említett takaró iránt táplált érzelmeimet. Apa nagyon büszke a cornwalli gyökereire.

Pusztán megszokásból nézegettem egy kicsit az álláshirdetéseket, ami mindig nehéz feladat, tekintve, hogy sem azt nem tudom eldönteni, hogy mit akarok csinálni, sem azt, hogy hol akarok élni (kivéve, hogy nem azt, amit most csinálok, és nem itt, St. Newthban, ahol az év fénypontja a körtánc a májusfa körül). Mire elkezdődött a This Morning, már kifogytam a dolgokból, amelyeket megnézhettem volna, úgyhogy unalmamban a Facebookot kezdtem pörgetni a laptopomon, ami mindig nagyon 2006-os érzés. Az unokahúgom nemzedéke, a mostani felsősöké soha nem fogja megérteni, milyen elhivatottság kellett ahhoz, hogy többórás munkával egy egész albumnyi fotót feltöltsön az ember az előző esti buliról, vagy néha több albumot is ugyanarról az estéről (miért?), és azt a gyorsaságot sem fogja értékelni, amivel eltávolítottuk a bejelölést a kevésbé hízelgő képekről.

Nagy meglepetésemre Jory küldött nekem egy üzenetet a Messengeren. Rákattintottam, és csalódottan nyugtáztam, hogy egyetlen másnapos GIF vagy mém sincs benne. Sőt, őszintén szólva meglehetősen lényegre törőnek és kicsit parancsolgatósnak tűnt a hangneme.

Beth, hol vagy? Kérlek, kapcsold be a telefonod.

Még ő beszél. Kockázatosnak tűnt a dolog, de úgy döntöttem, megreszkírozom, hogy felhívjon a főnököm. A telefonom kijelzője pillanatokon belül felragyogott, és elárasztottak a fenyegető, rezgő pittyenések. Te jó ég! Malcolm biztosan üzenetet is hagyott nekem. Ellenőriztem a hangpostámat. Hangüzenet, ismeretlen számról (valószínűleg a munkahelyemről). Hangüzenet, Apától. Hangüzenet, Jorytól. Jorytól? Ő soha nem szokott hangüzenetet hagyni nekem… miért hívott fel az iskolából?

Már éppen el akartam kezdeni meghallgatni a hangüzeneteket, amikor egy sor szöveges üzenet zúdult rám. Apa hétszer próbált felhívni az elmúlt fél órában. Két üzenetet is írt, az egyiket azért, hogy megkérdezzen, hol vagyok, a másikat azért, hogy megkérjen, hogy amint tudom, hívjam vissza. Semmi „Hogy vagy?” vagy „puszi”. Lehet, hogy felhívta a munkahelyemet valamiért, és azt mondták neki, hogy migrénem van. Nagyon kedves tőle, hogy érdeklődik a hogylétem iránt, de hét nem fogadott hívás egymás után azért kicsit túlzás. Emellett szerintem akinek tényleg migrénje van, annak sem pont ez hiányzik. Ráböktem a nevére, hogy visszahívjam, és kisétáltam az előszobába, ahol a legjobb a térerő. Apa a második kicsengés után felvette.

– Te vagy az, Beth? – A hangja erőtlenebbnek tűnt a szokásosnál. Kezdtem rosszul érezni magam amiatt, hogy ekkora aggodalmat okoztam neki.

– Igen, apa, én vagyok az. Beszéltél a munkahelyemmel? Sajnálom, de ami a fejfájásomat illeti…

Apám félbeszakította a mondatot azzal, hogy a nevemen szólított. Háromszor is, egymás után. És volt valami a hangjában, amitől a hideg futkosott a hátamon.

Zakatolni kezdett a szívem.

– Apa, mi a baj? Anya hol van?

Apa nem válaszolt. Egyre jobban összeszorult a mellkasom a rettegéstől, miközben lassan megszólalt.

– Anyád itt van velem. Van melletted valaki? Nem vezetsz, ugye?

– Nem, nem vezetek. Itthon vagyok. Te jó ég, apa! Mi a baj?

Ekkor már remegtem.

Apa mondott valamit, de nem a telefonba. Hallottam, ahogy fojtottan beszélgetnek anyával, aki zaklatottnak tűnt. A háttérben a Peppa malac szólt, amiből tudtam, hogy még mindig Emmynél vannak, de ekkor egy harmadik hang is csatlakozott hozzájuk. Egy férfié. Nem ismertem fel. Nem Dougé, a sógoromé volt.

– Maradj otthon, drágám, tarts ki, és ott leszek, amint tudok – mondta apa sírva.

Ekkor már én is sírtam, anélkül hogy tudtam volna, miért sírunk.

– Nem. Bármi is az, inkább mondd el most, apa. Kérlek szépen!

Nem a fejfájásom miatt telefonált. Valami más miatt hívott fel hétszer egymás után, valami olyasmi miatt, amiről úgy gondolja, hogy jobb lenne, ha személyesen mondaná el, valami olyasmi miatt, ami sírásra készteti. Biztos, hogy valami kibaszottul nagy baj történt.

És ekkor kimondta.

– Sajnálom, drágám. A nővéredről és Dougról van szó. Baleset érte őket.

Tartalom

Március

1.

2.

3.

4.

Április

5.

6.

7.

Május

8.

9.

10.

11.

12.

Június

13.

14.

15.

Július

16.

17.

18.

19.

Augusztus

20.

21.

22.

23.

Szeptember

24.

25.

26.

27.

28.

29.

November

30.

31.

December

32.

33.

34.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Asap Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Rubik – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License