PHILIP K. DICK

VISSZAFELÉ VILÁG

Philip K. Dick: Counter-Clock World

Copyright © 1967, Philip K. Dick

Copyright renewed © 1995, Laura Coelho, Christopher Dick and Isa Hackett

All rights reserved

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2009, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Counter-Clock World

A Berkeley Medallion Book, New York, 1967

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 381 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Friedrich Zoltán, Kalocsai Judit

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: science fiction

1

Mert sem hozzád közeledésünkhöz, sem tőled távolodásunkhoz helynek nincs semmi köze.

Szent Ágoston

Ahogy a rendkívül apró, félreeső temető mellett siklott el légi járőrkocsijában, Joseph Tinbane közrendőr fülét ismerős, nyomorúságos hang ütötte meg. Emberi hang. Azonnal bekanyarodott, átemelte a kocsit a düledező temetőkerítés fölött, majd leszállt, és hallgatózott.

A fojtott, halk hang azt mondta:

– Mrs. Tilly M. Benton vagyok, ki akarok menni innen. Hall valaki?

Tinbane közrendőr arrafelé világított zseblámpájával. A hang a fű alól jött. Ahogy azt várta: Mrs. Tilly M. Benton a föld alatt volt.

Tinbane bekapcsolta a járőrkocsi adóvevőjét:

– Az Erdei Buckák Temetőnél vagyok, azt hiszem, ez a neve, és van itt egy 1206-os. Küldjenek mentőt és kihantolókat, a hangjából ítélve sürgős.

– Vettem – felelte a rádió. – A kihantolók még pirkadat előtt indulnak. Le tud dugni egy ideiglenes vészkürtőt, hogy az illető kapjon levegőt? És megvárná, amíg a csapat odaér… úgy kilenc-tíz körül?

– Megteszem, amit tudok – válaszolta Tinbane, és sóhajtott. Ez egész éjjeli virrasztást jelent. És azalatt a tompa, gyenge hang lentről majd végig könyörög a maga szenilis módján, hogy siessen, siessen. Csak könyörög és könyörög. Megállás nélkül.

Munkájának ezt a részét kedvelte a legkevésbé. Ki nem állhatta a holtak rimánkodását, mégis megannyiszor hallotta már, megannyiszor és megannyi helyen. Férfiak és nők, főleg öregek, de fiatalabbak is, sőt néha gyerekek. És a kihantolók mindig, de mindig sokára érnek ki.

Megint megnyomta a rádió gombját.

– Torkig vagyok ezzel – közölte Tinbane közrendőr. – Áthelyezést kérek. Komolyan beszélek, ez hivatalos kérelem.

Távolból, a föld alól a tehetetlen, öreg női hang egyre könyörgött neki:

– Kérem, valaki! Ki akarok jutni! Hall engem? Tudom, hogy van kint valaki, hallom, hogy beszél.

Tinbane közrendőr kidugta fejét a járőrkocsi nyitott ablakán:

– Nemsokára kiszedjük, hölgyem! – kiáltotta. – Legyen türelemmel.

– Milyen évet írunk? – kérdezte az idős hang. – Mennyi idő telt el? Még 1974 van? Tudnom kell. Kérem, uram, mondja meg.

– 1998 van – árulta el Tinbane.

– Jesszusom. – A hangból döbbent hitetlenkedés érződött. – Hát, kénytelen leszek hozzászokni.

– Gondolom – mondta Tinbane. Felcsippentett egy csikket a kocsi hamutartójából, meggyújtotta, és elgondolkodott. Aztán megint lenyomta a mikrofongombot. – Engedélyt kérek kapcsolatba lépni egy magánvitáriummal.

– Engedély megtagadva – mondta a rádió. – Késő éjjel van.

– Lehet, hogy amúgy is erre téved egy – érvelt. – A nagyobbak közül soknak van felderítőmentője, amely egész éjjel cirkál. – Valójában egy vitáriumra gondolt. Egy kicsiny, régimódi intézményre, tisztességes árakkal.

– Ilyen késő éjjel valószínűtlen…

– Ennek kell a kuncsaft. – Tinbane felvette a műszerfalról a vidfon kagylóját. – Mr. Sebastian Hermesszel szeretnék beszélni – mondta a központosnak. – Keresse meg, várok. Először az üzletben keresse: Hermes Lombikja Vitárium. Biztosan át van irányítva a lakására a vidfon. – Már ha a szerencsétlen megengedheti magának, tette hozzá gondolatban. – Hívjon vissza, amint megtalálta. – Azzal letette, és hátradőlve dohányzott.

A Hermes Lombikja Vitárium elsősorban magát Sebastian Hermest jelentette, valamint csupán öt alkalmazottat. Az intézménybe rajtuk kívül senkit nem vettek fel, és senkit nem bocsátottak el. Sebastian úgy érezte, ez az ő családja. Rendes családja nem volt, mivel öreg volt, tagbaszakadt, és nem túl szerethető. Egy másik, korábbi vitárium hantolta ki alig tíz éve, és az éjszaka üres óráiban még mindig érezte magán a sír hidegét. Talán emiatt volt benne empátia az öregszülöttek sanyarú helyzete iránt.

A cég egy kis faépületet foglalt el, amely túlélte a harmadik világháborút, és még a negyedik egy részét is. Ő maga azonban eme késői órán természetesen otthon tartózkodott, ágyban feküdt, felesége, Lotta karjaiban aludt. Lottának vonzó, erős karjai voltak, mindig csupasz, mindig fiatal karok; Lotta jóval fiatalabb volt nála: huszonkét éves a nem Hobart-fázis időszámítása szerint, ami érvényes volt rá, hiszen Lotta nem halt meg és született újra, mint ő, aki emiatt sokkal öregebb.

Megcsörrent ágya mellett a vidfon; hivatása folytán beidegződött reflexszel nyúlt, hogy nyugtázza a hívást.

– Tinbane közrendőr keresi, Mr. Hermes – közölte vele élénken a központos lány.

– Jó – mondta, és fülelt a sötétben, nézte a kicsi, tompaszürke képernyőt.

Egy fiatalember fegyelmezett arca jelent meg. Ismerősnek tűnt.

– Mr. Sebastian, van egy öregszülött egy ramaty, harmadrangú helyen, aminek Erdei Buckák a neve. Könyörög, hogy engedjék ki. Ide tud jönni azonnal, vagy kezdjek el én légkürtőt ásni? A kocsimban van hozzá felszerelés.

– Összeszedem a csapatot, és megyünk – felelte Sebastian. – Adjon fél órát. Kitart addig az alany? – Felkapcsolt egy lámpát, és toll meg papír után tapogatva próbálta meg felidézni, hallott-e már az Erdei Buckákról. – A neve?

– Azt mondja, hogy Mrs. Tilly M. Benton.

– Rendben – mondta, és letette.

Lotta megmoccant.

– Munka? – kérdezte álmosan.

– Az. – Tárcsázta a mérnöke, Bob Lindy számát.

– Csináljak neked egy kis meleg sógumot? – kérdezte tőle Lotta; már fel is kelt, és félálomban a konyha felé botladozott.

– Igen, kösz. – A képernyő felizzott, majd megjelent a társaság egyedüli technikusának mogorva, sovány ábrázata. – Találkozzunk egy Erdei Buckák nevű helyen – mondta neki Sebastian. – Amint lehet. El kell menned a felszerelésért, vagy…?

– Minden nálam van – dörmögte bosszúsan Lindy. – A kocsimban. Indulok. – Biccentett, majd bontotta a vonalat.

Lotta caplatott vissza a konyhából.

– Feltettem a sógumpipát. Jöhetek én is? – Megkereste a hajkeféjét, és gyakorlottan nekiállt kikefélni sűrű sötétbarna hajzuhatagát, amely leért majdnem a derekáig, és intenzív színe jól ment a szeméhez. – Mindig szeretem nézni, ahogy kihozzák őket. Kész csoda. Nincs ennél bámulatosabb látvány. Szerintem pontosan ez az, amire Szent Pál gondolt, amikor a Bibliában azt mondja: „Halál, hol a te diadalod?” – Reménykedve várt, majd befejezte a fésülködést, aztán megkereste a komódfiókban a fehér sípulóvert, amit mindig hordott.

– Majd meglátjuk – mondta Sebastian. – Ha nem tudom összeszedni az egész bandát, nem is tudjuk megcsinálni, a rendőrségre kell hagynunk, vagy várni reggelig, és reménykedni, hogy mi leszünk az elsők. – Tárcsázta dr. Sign számát.

– Sign-lakás – szólt bele egy kába, középkorú női hang. – Ó, Mr. Hermes. Újabb munka ilyen hamar? Nem várhat reggelig?

– Ha várunk, elveszítjük. Sajnálom, hogy ki kell vernem a férjét az ágyból, de ránk fér a munka. – Megadta a nőnek a temető és az öregszülött egyén nevét.

– Itt a sógum – jött be a konyhából Lotta egy kerámiadobozzal és egy díszes beszívócsővel; a nagy sípulóvert közben felhúzta a pizsamájára.

Már csak egy telefon volt vissza, a cég lelkészének, Jeramy Faine atyának. Sebastian leült egész az ágy szélére, egyik kézzel tárcsázott, a másikkal a sógumedényt fogta. Azt mondta Lottának:

– Velem jöhetsz. Ha van ott egy nő, az talán segít is az öreg hölgynek – mert gondolom, öreg –, hogy ne érezze magát annyira feszélyezve.

A vidernyő kivilágosodott; az idős, manószerű Faine atya nagyokat pislogott, mintha éjszakai dőzsölésen kapták volna.

– Igen, Sebastian. – Mint mindig, most is teljesen ébernek hangzott; öt alkalmazottja közül egyedül Faine atya volt állandóan hívásra kész. – Tudjuk, milyen felekezethez tartozik az öregszülött?

– A zsaru nem mondta – felelte Sebastian. Őt nem nagyon érdekelte; a cég lelkésze megfelelt minden vallásnak, beleértve a zsidót és még az Udit is. Habár pont az Uditik nem osztották ezt a nézetet. Mindegy, Faine atyát kapják, tetszik vagy sem.

– Akkor mindenki megvan? – kérdezte Lotta. – Megyünk?

– Igen. Mindenki megvan. – Bob Lindy leereszti a légkürtőt, működteti a kihantológépeket; dr. Sign biztosítja az azonnali (és létfontosságú) orvosi ellátást; Faine atya feladja a Csodálatos Újraszületés Kenetét… és holnap, munkaidőben Cheryl Vale majd elvégzi a temérdek papírmunkát, a társaság üzletkötője, R. C. Buckley pedig felveszi a rendelést, és nekiáll vevőt keresni.

Ez a rész – az üzlet eladási vége – nem igazán derítette fel; ezen tűnődött, ahogy felvette a vastag ruhát, amelyet a hideg éjszakai kiszállásokon viselt. R. C. viszont láthatóan élvezte; még filozófiát is épített rá, amelyet az „elhelyezési lokalizálás” névvel illetett, ami meglehetősen méltóságteljes terminus volt arra, hogy egy öregszülött egyént rásóz valakire. R. C. szövege az volt, hogy az öregszülötteket csakis „különösen életképes, biztos hátterű, gondosan kiválasztott környezetbe” helyezi el, de valójában oda adott el, ahová csak bírt, a lényeg, hogy az árból kijöjjön az ötszázalékos jutaléka.

Lotta követte, ahogy kivette a szekrényből a nagykabátját:

– Olvastad a korinthusiakhoz szóló első levelet a NEB-fordításban? Tudom, hogy már kezd kimenni a divatból, de nekem mindig is tetszett.

– Öltözz fel – nógatta gyengéden.

– Jó. – Lotta engedelmesen bólintott, és elment felhúzni a munkásnadrágját meg a magas bőrcsizmát, amit annyira imádott. – Próbálom memorizálni, hiszen végtére is a feleséged vagyok, és közvetlenül arra vonatkozik, ami a munkánk. Mármint a te munkád. Hallgasd csak. Idézem. „Halljátok, titkot mondok néktek. Mindnyájan nem halunk meg, de mindnyájan elváltozunk. Nagy hirtelen, egy szempillantásra, az utolsó trombitaszóra.”

– A szóra – merengett el Sebastian, miközben türelmesen várta, hogy felesége felöltözzön –, amely 1986 júniusában szólalt meg. – Mindenki nagy meglepetésére, tette hozzá gondolatban; kivéve persze magát Alex Hobartot, aki megjósolta, és akiről elnevezték az antiidőhatást.

– Kész vagyok – jelentette be büszkén Lotta; rajta volt a csizma, a munkásnadrág, a pulóver, és alatta, Sebastian tudta, a pizsama. A gondolatra elmosolyodott: Lotta azért hagyta magán, hogy időt spóroljon, ne tartsa őt fel.

Együtt léptek ki a lakásból, az expresszlifttel felmentek a tetőparkolóba a légikocsijukhoz.

– Ami engem illet – mondta a feleségének, ahogy az éjszakai párát törölgette le az ablakokról –, én jobban kedvelem a Jakab király-féle fordítást.

– Azt nem is olvastam – mondta Lotta gyermeki őszinteséggel, mintha úgy értené: de elolvasom, ígérem.

– Ha jól emlékszem – mondta Sebastian –, ez a rész úgy hangzik: „Íme, titkot mondok. Mindnyájan nem aluszunk, de mind megváltozunk…” És a többi. Vagy valami hasonló. De emlékszem az „ímé”-re. Nekem jobban tetszik a „halljátok”-nál. – Indított, és felemelkedtek.

– Talán igazad van – mondta Lotta, aki mindig kedves volt, és mindig felnézett rá, hiszen sokkal idősebb volt nála. Ez pedig őt mindig boldoggá tette. És láthatóan Lottát is. Sebastiant szeretethullám öntötte el, és megpaskolta a mellette ülő felesége térdét, aki viszonozta a gesztust, mint mindig: szerelmük ide-oda áramlott kettejük között, ellenállás nélkül, nehézség nélkül, akár egy akadálytalan kétirányú folyam.

Az ifjú, eltökélt Tinbane közrendőr a temető rozzant, tüskés tetejű vaskerítésén belül várta őket.

– Jó estét, uram – köszönt Sebastiannak, és tisztelgett; Tinbane számára minden, egyenruhában végzett cselekedet hivatalos eljárás volt, következésképp személytelen. – A mérnöke pár perce érkezett, már küldi is le a légkürtőt. Szerencse, hogy éppen erre jártam. – A rendőr most vette észre Lottát, neki is köszönt. – Jó estét, Mrs. Hermes. Sajnálom, hogy éppen egy ilyen hideg éjjelen. Szeretne beülni a járőrkocsiba? Megy a fűtés.

– Nem, köszönöm – felelte Lotta. Nyakát nyújtogatva próbálta megpillantani az ügyködő Bob Lindyt. – Beszél még?

– Mondja a magáét – válaszolta Tinbane. Lámpájával a kivilágított rész felé vezette Sebastiant és a feleségét, ahol Bob Lindy már nagyban munkálkodott. – Először hozzám, most meg a mérnökükhöz.

Lindy négykézláb tanulmányozta a csőfektető állványzat kijelzőit; nem nézett fel, nem szólt nekik, noha tudatában volt a jelenlétüknek. Lindy számára a munka volt az első; a társasági érintkezés messze a sor végén kullogott.

– Azt mondja, vannak rokonai – tájékoztatta Tinbane közrendőr Sebastiant. – Tessék, leírtam, amit mondott: nevek és címek. Pasadenában. De szenilis, össze van zavarodva. – Körülnézett. – Biztos, hogy jön az orvosuk? Szerintem szükség lesz rá, Mrs. Benton olyasmit mondott, hogy Bright-kórban hunyt el. Valószínűleg be kell kötni neki egy művesét.

Egy légikocsi ereszkedett le felkapcsolt landolófényekkel. Dr. Sign lépett ki belőle műanyag, hőtartó, modern és stílusos ruhájában.

– Azt mondja, talált egy élőt? – nézett Tinbane közrendőrre. Letérdelt Mrs. Tilly Benton sírja fölé, fülelt, majd azt kérdezte: – Mrs. Benton, hall engem? Kap levegőt?

Halk, elmosódott, reszketeg hang szűrődött fel hozzájuk, ahogy Lindy egy pillanatra abbahagyta a fúrást.

– Nagyon fülledt itt minden, és nagyon sötét. Nagyon-nagyon félek. Szeretnék hazamenni, amint lehet. Meg fognak menteni?

Dr. Sign a tenyeréből tölcsért csinálva kiabált vissza:

– Már fúrunk, Mrs. Benton! Tartson ki, és ne aggódjon, már csak egy-két perc! – Lindyre nézett. – Annyi fáradságot se vettél, hogy leszólj neki?

– Megvan nekem a munkám – dörmögte Lindy. – A beszéd a tiéd meg Faine atyáé. – Folytatta az ásást. Sebastian látta, hogy mindjárt végez; kicsit odébb ment, fülelt, érezte a temetőt és a sírkövek alatt a holtakat, a romlandókat, ahogy Pál nevezte őket, akik egy nap Mrs. Bentonhoz hasonlóan romolhatatlanok lesznek. És a halandó felölti a halhatatlanságot. És akkor ami meg van írva, valósággá válik. A halált elnyeli a diadal. Halál, hol a diadalod? Ó, halál, hol a fullánkod? És a többi. Barangolt tovább, zseblámpájával világítva, nehogy megbotoljon a sírkövekben; nagyon lassan lépdelt, és közben végig hallotta – igazából nem is hallotta, mert nem a fülével hallotta, hanem bent a testében – a tompa mocorgásokat odalenn. A többiek, gondolta, akik nemsokára szintén öregszülöttek lesznek; húsuk és részecskéik már vándorolnak vissza, keresik valaha volt helyüket; érezte az örök folyamatot, a sírkert végeérhetetlen, összetett mozgalmasságát, és megbizsergette a lelkesedés, az izgalom. Nincs ennél pozitívabb előjelű folyamat, nincs a jónak erőteljesebb lendülete, mint a testeknek ez az újraformálódása, amelyek, ahogy Pál fogalmazta, megromlottak, és most, a Hobart-fázis révén, romlásuk a visszájára fordult.

Pál csak ott tévedett, tűnődött Sebastian, hogy azt hitte, még a saját életében megtörténik.

Akik most öregszülöttek, azok haltak meg utoljára: az utolsó elhalálozások 1986 júniusa előtt. Alex Hobart szerint azonban az idő visszafordulása folytatódik, hátrafelé tart, folyamatosan egyre nagyobb részt ölel át; mind korábbi és korábbi halálok fordulnak meg… És mostantól kétezer év múlva majd Pál sem „alszik” már, ahogy ő maga fogalmazott.

Na persze addigra – sőt jóval-jóval előbb – Sebastian Hermes és minden más élő visszaenyészik a várakozó méhekbe, és maguk a méheket bíró anyák is visszaenyésznek más méhekbe, és így tovább. Feltéve persze, hogy Hobartnak igaza van. Hogy a Fázis nem átmeneti, rövid időtartamú, hanem ama hatalmas csillagászati folyamatok közé tartozik, amelyek csak pár milliárd évente fordulnak elő.

Az utolsó légikocsi is leereszkedett, köhögve leállt, és az alacsony Faine atya lépett ki belőle, aktatáskájában vallási könyveivel. Biccentett Tinbane közrendőrnek:

– Dicséretre méltó, hogy meghallotta. Remélem, most már nem kell itt ácsorognia a hidegben. – Észrevette a nagyban ügyködő Lindyt, a fekete orvosi táskájával várakozó dr. Signt és persze Sebastian Hermest. – Most már átvesszük – közölte Tinbane közrendőrrel. – Köszönjük.

– Jó estét, atyám – köszönt el Tinbane. – Jó estét, Mr. és Mrs. Hermes, és magának is, doktor. – A savanyú,szófukar Bob Lindyre nézett, de nem szólt semmit; sarkon fordult, és elindult a járőrkocsija irányába. Hamar beleveszett az éjszakába, hogy folytassa a körútját.

Sebastian odament Faine atyához:

– Tudja, mit mondok? Hallok egy másikat is. Nagyon közel van az újraszületéshez. Napokra, talán csak órákra. – Pompás, erős kisugárzást érzékelek, mondta magában. Egy kivételesen életerős személyiségnek kell lennie valahol itt, nagyon közel.

– A levegő leér hozzá – jelentette be Lindy; abbahagyta az ásást, kikapcsolta a hordozható létfontosságú gépet, és a kihantolófelszereléshez fordult. – Készülj, Sign. – Megkopogtatta a fejhallgatót, amit azért vett fel, hogy jobban hallja a lenti illetőt. – Nagyon beteg. Krónikus és akut. – Felkattintotta az önjáró ásót, amely azonnal elkezdett földet hányni a kipufogóján.

Ahogy Sebastian, dr. Sign és Bob Lindy kiemelte a koporsót, Faine atya méltóságteljes és tiszta hangon, hangosan olvasott az imakönyvéből, hogy a koporsóban fekvő is hallja.

–  „Igazságom szerint bánt velem az Úr, kezem tisztasága szerint jutalmazott engem. Hiszen vigyáztam az Úr útjára, és nem hagytam el hűtlenül az Istent. Minden törvényére ügyeltem, rendelkezéseitől nem tértem el. Feddhetetlen voltam előtte, és őrizkedtem a bűntől. Igazságom szerint jutalmazott meg az Úr, tisztaságom szerint, amit jól lát. A hűségeshez hűséges vagy…” – Faine atya csak olvasott és olvasott, közben pedig haladt a munka. Mind kívülről fújták a zsoltárt, még Bob Lindy is; ez volt a papjuk kedvence, amelyet néha ugyan lecserélt, például a kilences zsoltárra, de mindig-mindig visszatért hozzá.

Bob Lindy egykettőre lecsavarozta a koporsó fedelét; olcsó szintetikus fenyő volt, könnyített, a fedél simán lejött. Dr. Sign azonnal az idős nő fölé hajolt a sztetoszkópjával, fülelt, halkan beszélt hozzá. Bob Lindy beindította a melegsugárzót, amely folyamatos hősugárban fürdette Mrs. Bentont. Ez a hőcsere létfontosságú volt: az öregszülöttek mindig rettenetesen fáztak; sőt elkerülhetetlenül hidegfóbiájuk is lett, ami, ahogy Sebastian esetében, gyakran még évekig kísértette őket az újraszületés után.

Mivel a munka ráeső része egyelőre véget ért, Sebastian ismét járkálni kezdett a temetőben a sírkövek között, és fülelt. Ezúttal Lotta is elkísérte, és be nem állt a szája:

– Hát nem misztikus? – mondta kapkodó lélegzettel, egy ámult kislány hangján. – Le fogom festeni. Bárcsak el tudnám kapni azt a kifejezést az arcukon, amikor a koporsó fedele kinyílik, és először látnak! Azt a tekintetet. Nem öröm, nem megkönnyebbülés, nem egy bizonyos érzés, hanem valami mélyebb és…

– Hallgasd – vágott közbe Sebastian.

– Mit? – A lány engedelmesen fülelt, bár láthatólag nem hallott semmit. Nem érezte, amit ő: a monumentális jelenlétet a közelben.

– Szemmel kell tartanunk ezt a különös kis helyet – jelentette ki Sebastian. – És teljes listát akarok, hiánytalan listát azokról, akiket itt temettek el. – Néha a nyilvántartás alapján meg tudta mondani, melyik lesz az; lényegében pszionikus képességgel rendelkezett, hogy előre megérezze a következő öregszülöttet. – Majd emlékeztess – mondta a feleségének –, hogy hívjam fel a hatóságokat, és kérdezzem meg, ki üzemelteti ezt a helyet, és hogy pontosan kik is nyugszanak itt.

Az életnek ebben a felbecsülhetetlenül gazdag tárházában, tette hozzá gondolatban. Ebben a néhai temetőben, amely újraébredő lelkek gyűjtőhelyévé lett.

Az egyik sírra – csak erre az egyre – különösen díszes követ állítottak; ráirányította az elemlámpáját, elolvasta a nevet.

THOMAS PEAK

1921–1971

Sic igitur magni ouoque circum

moeriia mundi expugnata dabunt

labem putresque ruinas.

Nem tudott annyira latinul, hogy lefordítsa a feliratot, csak tippelt: kesergés a föld nagyszerű dolgairól, melyek mindegyike végül pusztulásba és romlásba dől. Hát ez a felirat már érvényét vesztette, gondolta. Főleg a lelkekkel rendelkező nagyszerű dolgokkal kapcsolatban. Van egy olyan gyanúm, mondta magában, hogy ez a Thomas Peak az, akinek a visszatértét érzem, őrá kell figyelnünk. A kő méretének és minőségének alapján pedig lehetett valaki.

– Peak – mondta fennhangon, Lottának.

– Ó, őróla olvastam – mondta a felesége. – Egy kurzuson a keleti filozófiáról. Tudod, hogy kicsoda? Vagyis hogy ki volt?

– Volt valami köze az Anarchistához?

– Udi volt – segített Lotta.

– Az a néger szekta? Amely burjánzik a Szabad Fekete Helyhatóságban? Amelyet a demagóg Raymond Roberts vezetett? Az Uditi? Az a Thomas Peak van itt eltemetve?

Az asszony megnézte a dátumot, és bólintott.

– De azokban az időkben még nem szemfényvesztés volt, legalábbis nekünk ezt mondta a tanár. Azt hiszem, tényleg van Udi-élmény. Nekünk így tanították a San Jose Állami Főiskolán. Mindenki egybeolvad, nincs te és nincs…

– Tudom, mi az Udi – szakította félbe idegesen Sebastian. – Jézusom, most, hogy tudom, kicsoda, már nem vagyok benne annyira biztos, hogy segíteni akarok neki visszajönni.

– De amikor Anarchista Peak visszajön, elfoglalja helyét az Udi élén, és az nem lesz többé szemfényvesztés.

Mögöttük megszólalt Bob Lindy:

– Egy vagyont kereshetnénk vele, ha nem hoznánk vissza egy olyan világra, ami nem várja és nem akarja. – Hozzátette: – Én itt végeztem. Sign ráköti az egyik használt vesét, és a hordágyon beteszi a kocsijába. – Rágyújtott egy csikkre, és megborzongva kérdezte: – Úgy gondolod, hogy ez a Peak fickó visszajön, Seb?

– Úgy. Ismered a megérzéseimet. – A cégünk csak ezért működik, gondolta Sebastian, ezért előzzük meg a nagy cégeket, ezért tudunk egyáltalán munkát szerezni… mármint azon túl, amit a városi rendőrség odavet nekünk.

Lindy sötéten mondta:

– Várjunk, amíg R. C. meghallja. Ez biztos beindítja. Javaslom, hogy hívd azonnal. Minél hamarabb megtudja, annál hamarabb össze tud ütni egy olyan eszement kampányt, amit annyira kedvel. – Élesen felnevetett. – A beépített temetői emberünk.

– Teszek egy poloskát Peak sírjára – döntött Sebastian alapos töprengés után. – Az majd fogja a szívműködését, és küld nekünk egy kódolt értesítőjelet.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Lindy nyugtalanul. – Tudod, hogy az illegális. Ha a rendőrség megtalálja, érted… A működési engedélyünket is elvehetik. – Kibújt belőle a svéd óvatossága és Sebastian pszionikus megérzései iránti kétsége.

– Felejtsd el. Kezdesz olyan rémes lenni, mint Lotta. – Barátságosan hátba paskolta a nőt, jelezve, hogy viccelt. – Mindig azt mondom magamnak, nem fogom hagyni, hogy ezeknek a helyeknek a légköre rám telepedjen. Ez egy technikusi meló, adott helyen biztosítani kell a megfelelő levegőellátást, pontosan ásni, hogy ne vágjam félbe, aztán kiemelni, hogy dr. Sign összefoltozza a szétszedett részeket. – Lottára nézett. – Túl metafizikusan nézed ezt az egészet, kislány. Felejtsd el.

Lotta azt felelte:

– Egy olyan férfi felesége vagyok, aki egyszer szintén odalent feküdt holtan. Amikor megszülettem, Sebastian halott volt, és halott is maradt, amíg tizenkettő nem lettem. – Hangja tőle szokatlan módon keményen csengett.

– És? – kérdezte Lindy.

– Ez a folyamat adta nekem az egyetlen embert a Földön, vagy a Marson, vagy a Vénuszon, sőt az egész világon, akit szeretek vagy szeretni tudnék. Ez a legnagyobb erő az életemben. – Ekkor átkarolta Sebastiant, megölelte, magához szorította a férfi hatalmas testét.

– Holnap ugorj be az Aktualizált Közhasznú Könyvtár B szekciójába – mondta neki Sebastian. – Szedd össze az összes létező információt Anarchista Thomas Peakről. A zömét mostanra már biztos kitörölték, de pár gépelt kézirat talán még megmaradt.

– Tényleg olyan fontos alak volt? – kérdezte Lindy.

– Az bizony – felelte Lotta. – Csak… – Habozott. – Félek a könyvtártól, Seb, komolyan. Te is tudod. Olyan… Á, a fene ott egye meg. Elmegyek.

– Ebben egyetértek veled – állt mellé Bob Lindy. – Én se bírom azt a helyet. Összvissz egyszer jártam ott.

– A Hobart-fázis teszi – mondta Sebastian. – Ugyanaz az erő dolgozik ott is, mint itt. – Ismét Lottához fordult. – Kerüld a főkönyvtárost, Mavis McGuire-t. – A múltban többször összefutott vele, és undorodott tőle; ellenséges, rosszindulatú, kekeckedő nőszemélynek találta. – Menj egyenesen a B szekcióba – tanácsolta.

Isten óvja Lottát, gondolta, ha elkeveredik, és belefut abba a McGuire némberbe. Talán nekem kéne mennem… Nem, döntötte el, Lotta is meg tudja oldani; minden rendben lesz. Vállalnom kell ezt a kockázatot.

2

Az ember legpontosabb definíciója, hogy egy bizonyos állandó értelmi képzet az isteni elmében.

Erigena

Megérkezett a napfény, és egy átható géphang közölte:

– Jól van, Appleford. Ideje felkelni, és megmutatni nekik, ki vagy, és mit tudsz. Nagy ember ez a Doug Appleford, ezt mindenki elismeri. Hallom, hogy ezt mondogatják. Nagy ember, nagy tehetség, nagy állás. A széles publikum mélységesen tiszteli. – Elhallgatott. – Ébren vagy már?

– Ébren – felelte Appleford az ágyból. Felült, lenyomta az éles hangú ébresztőt az ágya melletti asztalkán. – Jó reggelt – mondta a néma lakásnak. – Jól aludtam, remélem, te is.

Sürgős problémák kavarogtak kába fejében, ahogy zsémbesen kikászálódott az ágyból, és a gardróbhoz vánszorgott, hogy megfelelően mocskos ruhát vegyen fel. Szaván kell fogni Ludwig Enget, mondta magában. Amit holnapra halasztottál, ma kénytelen vagy megtenni. Elárulni Engnek, hogy a nagy sikerű könyvéből csupán egyetlenegy maradt a világon; hamarosan eljön az idő, amikor cselekednie kell, azt csinálni, amihez csak ő ért. Mit érez majd Eng? Hiszen a feltalálók néha nem hajlandók leülni és dolgozni. Hát ez már az Irtók Tanácsának problémája, nem az övé. Talált egy foltos, gyűrött piros inget; levette a pizsamakabátot, és belebújt. A nadrág nem ment ilyen könnyen; fel kellett túrnia az egész kosarat.

Aztán a bajusztasak.

Az én ambícióm, merengett Appleford, ahogy átslattyogott a fürdőszobába a bajusztasakkal, átkelni a W. U. S.-en közúti autóval. Huhú.

A mosdónál megmosta az arcát, majd bepacsmagolta habragasztóval, kinyitotta a tasakot, és a bajuszt-szakállt biztos kézzel feltapasztotta egyenletesen az arcára, állára, nyakára; egy pillanat alatt profin felment. Most már kész vagyok arra az utazásra, nézegette arcát a tükörben. Vagyis amint elkészítem a sógumadagomat.

Bekapcsolta az – igen modern – automata sógumpipát, kapott egy emberes adagot, és elégedetten sóhajtva nézte át a Los Angeles Times sportrovatát. Végül átment a konyhába, és nekiállt kitenni a koszos edényeket. Semmi perc alatt volt ott leves, báránycomb, zöldbab, marsi kék moszat tojásszósszal és egy csésze kávé. Ezeket összeszedte, kicsúsztatta alóluk és körülük az edényeket – persze először a konyhaablakra pillantott, nehogy valaki meglássa –, aztán az ételeket fürgén a maguk dobozába tette, azokat pedig a konyhaszekrénybe vagy a hűtőbe. Fél kilenc; még maradt negyedórája a munkába indulásig. Felesleges azzal enyésztenie magát, hogy kapkod; az Aktualizált Közhasznú Könyvtár B szekciója megvárja.

Évekbe telt, mire feldolgozta magát a B-be, most pedig jutalom gyanánt édes kettesben boldogulhatott egymástól élesen elütő, de egyformán savanyú és faragatlan feltalálókkal, akik húzódoztak a rájuk kirótt feladattól, nevezetesen, hogy – az Irtók utasítása szerint – tisztába tegyék az egyetlen megmaradt gépelt kéziratát annak a műnek, amellyel nevük összekapcsolódott, méghozzá olyan folyamat révén, amelyet sem ő, sem a feltalálók nem értettek teljesen. A Tanács feltehetőleg értette, hogy egy bizonyos feltaláló miért kínlódik egy bizonyos feladattal, és nem egy teljesen másikkal. Például ott van Eng és a HOGYAN KÉSZÍTETTEM EL A SAJÁT LÁKCSŐT HAGYOMÁNYOS HÁZTARTÁSI TÁRGYAKBÓL A PINCÉMBEN SZABADIDŐMBEN. Appleford tűnődve lapozta át az újságot. Micsoda felelősség. Miután Eng befejezte, nem lesz több lákcső az egész világon, hacsak azok a megbízhatatlan zsiványok az Sz. F. H.-ban illegálisan el nem dugtak párat. Sőt, hiába volt még meg Eng könyvének vépéje, azaz végső példánya, már most is nehezen tudta felidézni, mire volt jó a lákcső, hogy nézett ki. Kockás? Kicsi? Vagy kerek és óriási? Hm. Letette a lapot, és homlokát dörgölve próbált visszaemlékezni – igyekezett előhívni egy megfelelő mentális képet, amíg még elméletileg lehetséges. Mert amint Eng a vépét leredukálja egy erősen tintás selyemszalaggá, egy rizsma bankpostapapírrá és egy fóliónyi friss indigóvá, már esélye sem lesz se neki, se másnak felidézni akár a könyvet, akár az egész eddig hasznos mechanizmust, amit a könyv leír.

Mindenesetre a feladat valószínűleg lefoglalja Enget egész évben. A vépé megtisztításához sorról sorra, szóról szóra kell haladnia; nem lehet egyszerre, mint az összehordott kinyomtatott példányokkal. A végső példányig pofonegyszerű az egész, és akkor… hát, a fáradságáért Eng óriási fizetést zsebelhet be, plusz…

Könyöke mellett a kis konyhaasztalon a vidfon kagylója kiugrott a villából az asztalra, és távoli, de éles hang jött belőle:

– Viszhall, Doug. – Egy nő hangja.

Füléhez emelte a kagylót.

– Viszhall.

– Szeretlek, Doug – állította Charise McFadden a maga pihegős, érzelemtől átitatott hangján. – Te is szeretsz?

– Igen, én is szeretlek. Mikor láttalak utoljára? Remélem, nemsokára. Mondd, hogy nemsokára.

– Valószínűleg ma este – mondta Charise. – Munka után. Be akarlak mutatni valakinek, egy lényegében ismeretlen feltalálónak, aki kétségbeesetten szeretne hivatalos kitörlést kapni a diplomamunkájára az… ööö… a meteortalálat általi halál pszichogén eredetéről. Mondtam neki, hogy te a B szekcióban vagy…

– Mondd neki, hogy semmisítse meg maga. A saját költségén.

– Abban nincs presztízs. – A vidernyőn Charise buzgó arccal kérte: – Igazán szörnyű elmélet, Doug, olyan buggyant, hogy csak na. Ez a fajankó, ez a Lance Arbuthnot…

– Így hívják? – Ez majdnem meggyőzte Applefordot. De csak majdnem. Egyetlen nap leforgása alatt sok ilyen kérést kapott, és kivétel nélkül mindet úgy tálalták, hogy társadalmilag veszélyes, egy idétlen nevű kétbalkezes feltaláló műve. Ő azonban túl régóta őrzi helyét a B szekcióban, hogy könnyen bepalizzák. Ennek mégis utána kell járnia; erkölcsi értékrendje, a társadalom iránti felelőssége kötelezi rá. Sóhajtott.

– Hallom, hogy nyögsz – mondta felderülve Charise.

– Csak ha nem az Sz. F. H.-ból jött – közölte Appleford.

– Hát… pedig igen. – A nő bűntudatosnak látszott. És hangzott. – De kidobták, azt hiszem. Ezért van itt Los Angelesben, és nem ott.

Douglas Appleford felállt, és mereven azt mondta:

– Szia, Charise. Most mennem kell dolgozni. Nem tudom, és nem fogom tovább tárgyalni ezt a triviális ügyet. – Ami őt illette, ennek ezzel vége.

Legalábbis remélte.

A szolgálatból hazaérve Joe Tinbane közrendőr a konyhaasztalnál találta a feleségét. Feszélyezve várt, nem is nézett az asszonyra, míg az észre nem vette, és szájából a forró feketekávét gyorsan vissza nem csorgatta a csészébe.

– Szégyelld magad – rótta meg Bethel. – Kopoghattál volna a konyhaajtón. – Dölyfös méltósággal a hűtőbe tette a narancsleves flakont, az immár majdnem teli doboz zabpelyhet pedig a szekrénybe rejtette. – Egy pillanat, és nem leszek az utadban. A táplálkozási nyomatékom mindjárt teljes. – Ennek ellenére nem kapkodta el.

– Fáradt vagyok – ült le végül Joe.

Bethel üres edényeket tett elé: poharat, csészét és tányért.

– Találd ki, mit ír ma reggel az újság – mondta, ahogy visszavonult a nappaliba, hogy férje is zavartalanul kiadhassa magából, amit kell. – Az a fanatikus gengszter, az a Raymond Roberts idejön. Zarándoklatra.

– Hm. – Élvezte a forró kávé zamatát, ahogy felkérődzte fáradt szájába.

– A Los Angeles-i rendőrfőnök becslése szerint akár négymillióan is kimehetnek megnézni; az Isteni Egyesülés Kenetét mutatja be a Dodger stadionban, és persze a tévében is adják az egészet, amíg ki nem tisztítjuk az elménket. Egész álló nap… az újságban van, nem én találom ki.

– Négymillió – visszhangozta Tinbane, és egyből az a szakmai kérdés kezdte foglalkoztatni, hogy hány rendőrt kell kivezényelni egy ekkora tömeg biztosítására. Mindenkit, beleértve a Légi Járőröket és a különleges alakulatokat. Mekkora feladat. Felnyögött magában.

– Az egyesüléshez drogot is használnak – mesélte tovább Bethel –, egy hosszú cikk van róla. DNT-származék, nálunk illegális, de amikor a szentséget mutatja be, megengedik neki, vagyis nekik, hogy akkor egyszer használják. Mert a kaliforniai törvény kimondja, hogy…

– Tudom, mit mond a kaliforniai törvény – vágott közbe Tinbane. – Kimondja, hogy pszichedelikus drog használható bona fide vallásos szertartás során. – Felettesei jól beleverték, az egyszer szent.

– Azon gondolkodom, hogy elmegyek – mondta Bethel. – És részt veszek. Ez az egyedüli lehetőség, hacsak nem repülünk el az, ööö, Sz. F. H.-ba. És azt, őszintén szólva, nem szívesen.

– Menj csak – mondta, boldogan visszaöklendezve zabpelyhet, barackszeleteket, tejet és cukrot, ebben a sorrendben.

– Te nem jössz? Izgalmas lesz. Gondolj bele: ezrek egyesülnek egyetlen entitássá. Udi, így nevezi Roberts. Ami egyszerre mindenki és senki. Abszolút tudást birtokol, mert nincs egyetlen, behatárolt nézőpontja. – Bethel lehunyt szemmel a konyhaajtóhoz ment. – Na?

– Nem, kösz – felelte Tinbane, kínosan tele szájjal. – És ne nézz, tudod, hogy nem állhatom, ha van valaki a közelben a táplálkozási nyomatékom közben, még akkor se, ha nem lát. Még meghallja… ahogy rágok.

Érezte a nő jelenlétét; érezte a neheztelését.

– Sosem viszel sehová – panaszkodott Bethel.

– Igaz, sosem viszlek sehová – ismerte el, majd hozzátette: – És ha vinnélek, akkor sem oda, egy vallásos összejövetelre. – Amúgy is van nekünk épp elég vallásos dilisünk itt, Los Angelesben, gondolta. Csodálom, hogy Robertsnek már sokkal korábban nem jutott eszébe elzarándokolni ide. Csodálom, hogy csak most… Éppen most.