Volker Kutscher

A VIDÁMPARK

Volker Kutscher

A VIDÁMPARK

A mű eredeti címe

Lunapark

Copyright © 2016, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Hungarian translation © Csősz Róbert

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

CSŐSZ RÓBERT

ISBN 978 963 452 999 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Prológus
1934. május 18., péntek

Sorra suhantak el előtte a nagyváros fényárban úszó épületei, miközben hátradőlt a bőrülésen. Még több mint két óra utazás várt rá, a berlini éjszaka fénytengerét felváltotta a brandenburgi vidéki táj sötétsége. Csak az út menti fák villantak fel néhány másodpercre a fényszóró csóvájában, hogy utána rögtön el is tűnjenek a sötétségben. Volt valami megnyugtató ebben az örök visszatérésben.

Adolf Osterberg imádott az Audi SS-ével kocsikázni a környéken, miközben a hátsó ülésen, a gondolataiba merülve szivarozott. És ma különösen jól alakultak a dolgai. A Friedländerrel kötött üzlet több mint kielégítő volt. Mindketten komoly hasznot húztak belőle, és a következő hónapokra biztonságban érezhették magukat. Az üzleti vacsora végén rendeltek egy-egy konyakot, Osterberg testét még mindig átjárta az alkohol melege, amely kellemesen összemosódott a teljes elégedettség érzésével.

Schulze nyugodt kézzel kormányozta a nyolchengeres gépkocsit. A fiatal sofőr nemcsak az autókhoz értett – szinte az összes javítást saját maga végezte el rajta –, de roppant kellemes ember is volt, akivel egyszerűen jó volt együtt lenni. És mi lehet ennél fontosabb egy sofőrben?

Emilie a gyerekekkel már Ahrenshoopban volt, és másnap este ő is követi őket, ha mindent elintézett a cégnél, mindent elmagyarázott Leyboldtnak, a cégvezetőjének, és részletesen megbeszélte vele, hogy mit csináljon majd a következő két hétben. Már csak egyetlen munkanap, és jöhet a szabadság. Két hét a Balti-tengernél.

Már alig várta, hogy láthassa a felesége arcát, amikor közli vele a nagy hírt. Még hogy nincs többé helyük a hozzájuk hasonló alakoknak az új Németországban! Adolf Osterberg egy régi frontharcos volt, és ez az új kormánynál is számított. Mindig is nemzeti érzelmű volt, Németország mindennél fontosabb volt számára, néha még a feleségénél is, és ez igen nagy szónak számított, mivel Adolf Osterberg imádta a feleségét.

A textilüzem is jól ment, amelynek az igazgatója volt. Nem sokat foglalkozott az időről időre lábra kapó pletykákkal. Nem kell nagy dobra verni, hogy az ember zsidó, és akkor szépen békén hagyják. Különben is, az új kormány sok mindent teljesen jól csinál. Hogy megtáncoltatták például a kommunistákat!

A sofőr egyfolytában a visszapillantó tükröt bámulta.

– Mi az, Johann? Valami baj van?

– Semmi különös, igazgató úr. De ez a Hanomag mögöttünk nagyon idegesítő. A Spittelmarkt óta követ bennünket.

– Akkor lassítson egy kicsit, és hagyja, hogy megelőzzön bennünket! – mondta Osterberg a szivardobozért nyúlva. – Nem kerget a tatár.

– Ahogy parancsolja, igazgató úr.

Schulze levette a lábát a gázpedálról, és a sötétkék Hanomag Rekord valóban meg is előzte őket. Osterberg hátranézett. Egy másik autó is jött még mögöttük, de azon kívül senki más, se közel, se távol; már kint jártak a Köpenicker Straßén, elég messze a városközponttól. A Hanomag megelőzte az Audit, majd egy merész manőverrel hirtelen keresztbe vágott, és megállt az út közepén. Schulze kénytelen volt hatalmasat fékezni. Az autó csikorgó kerekekkel megállt.

A Hanomagból négy férfi szállt ki, mindannyian barna egyenruhát viseltek. Osterberg felsóhajtott. Már csak ez hiányzott. Mögöttük megállt a másik autó is, és abból is SA-sok szálltak ki. Körbevették őket. Osterberg letette a szivardobozt. Korai volt az öröm.

Az egyik barnainges, egy sovány, jelentéktelen kis fickó, akit az ember egyenruha nélkül ártalmatlan könyvelőnek nézett volna, megkocogtatta a szélvédőt. Schulze letekerte az ablakot.

– Jogosítványt! A gépjármű papírjait!

– Heil Hitler, Sturmführer! Mi történt?

– Jogosítványt! A gépjármű papírjait!

Schulze benyúlt a kesztyűtartóba, és átadta a dokumentumokat. Az SA-s belelapozott az iratokba, majd gyanakodva benézett a kocsiba.

– Schulze, Johann. Maga lenne az?

– Igenis, Sturmführer.

– De a jármű egy bizonyos Osterberg, Adolf tulajdona.

– A főnököm, Sturmführer. Én csak a sofőr vagyok.

– Maga engem teljesen hülyének néz? Én is látom, hogy az egyenruhája nem SA-egyenruha.

– Adolf? – szólalt meg az egyik melák SA-s a Sturmführer mellett. – Egy zsidó disznó, oszt Adolfnak hívják? Őrület!

A Sturmführer a melákra nézett, aki erre elhallgatott.

Aztán odasétált a hátsó ajtóhoz, és benézett a kocsi belsejébe. Osterberg letekerte az ablakot.

– Heil Hitler, Sturmführer! – mondta Osterberg, és előírásszerűen előrelendítette a jobb karját, már amennyire a kocsi szűk belső tere ezt megengedte.

– Maga Adolf Osterberg?

– Igenis!

– Kérem, szálljon ki a gépkocsiból!

– Tényleg szükség van erre? Én...

– Azt mondtam, kiszállás!

– Igenis.

Adolf Osterberg teljesen összezavarodott. Mit csinált rosszul? Szabályos „Heil Hitler!” kiáltással köszönt a Sturmführernek, és ezen felül is megadta az SA-soknak a nekik kijáró tiszteletet. Ezek az emberek a legelső vonalban harcoltak a kommunizmus ellen, és e harc fontosságáról Osterberg is teljesen meg volt győződve. Az antiszemita gúnyolódásaikat elengedte a füle mellett. Egyébként sem volt valami büszke a zsidóságára. A németségét mindig sokkal fontosabbnak tartotta. A vallás amúgy sem játszott különösebb szerepet az életükben. Soha nem is voltak vallásosak.

– Mit jár egy ilyen alak ennyire puccos kocsival? – kérdezte a Sturmführer, amikor Osterberg kiszállt.

– Egy ilyen alak? Engedelmével, uram, én gyártulajdonos vagyok. Egy szövőüzemet vezetek. Egy jól menő üzemet. Cottbusban.

– A gépjárművet lefoglalom.

– Tessék? – Osterberg nem akart hinni a fülének. – Hogy jussak el Cottbusba ilyen későn autó nélkül?

– Emiatt nem kell aggódnia.

A tagbaszakadt SA-legény, aki az imént Osterberg keresztnevén próbált viccelődni, és aki a parolija szerint Rottenführerként szolgált, most lehajolt Schulzéhoz.

– A füleden ülsz, zsidócseléd? A gépjárművet lefoglalták. Na, takarodjál kifelé!

Osterberg sofőrje megőrizte a nyugalmát. Kinyitotta az ajtót, és kiszállt.

– A Schulze nem nagyon hangzik zsidósan – mondta a Rottenführer, akinek látszott a szemén, hogy aznap valakit még össze akar verni.

– Katolikus vagyok – válaszolta Schulze halkan.

– Engedelmével, Sturmführer – szólt közbe ismét Osterberg. – Mi rendes, derék német emberek vagyunk, semmi szükség a...

Mielőtt befejezhette volna a mondatot, a Rottenführer odalépett hozzá, és olyan erővel vágta gyomorszájon, hogy összegörnyedt, és ott helyben elhányta magát. A finom vacsora a drága konyakkal együtt a Köpenicker Straße kövezetén landolt.

– Egy Adolf nevű zsidó, aki azt állítja magáról, hogy derék német ember? Hogy oda ne rohanjak! Na, most mennyire vagy derék, te zsidrák?

Miközben Osterberg a földön guggolva levegő után kapkodott, a Rottenführer a sofőrhöz fordult. Schulze segíteni akart a főnökének, de egy-egy SA-legény jobbról és balról megragadta a karját.

– Szóval te katolikus vagy – mondta a melák, aki a hatalmas testével odaállt Schulze elé, és kihúzta magát. – Akkor miér’ dolgozol egy ilyen zsidó disznónak?

– Osterberg úr nem zsidó disznó, hanem a világ legjobb főnöke.

Adolf Osterberget meghatotta a sofőr lojalitása, de jobban örült volna, ha Schulze inkább nem szólal meg. Még mindig a járda kövezetén guggolt, de ekkor két SA-legény felrángatta onnan, és azután közrefogták. Osterberg úgy érezte magát, mint akit letartóztattak, noha semmit sem követett el, attól eltekintve, hogy este tízkor átkocsikázott Berlinen.

– Tudod te, mit gondolok a főnöködről? – kérdezte a Rottenführer. Most már csak néhány centire volt az arca Schulzéétól. – A főnököd egy szardarab, akit le kellene húzni a budin.

A hű Schulze megőrizte a nyugodalmát. Viszont elkövetett egy nagy hibát: válaszolt.

– Egy cseppet sem érdekel, hogy egy hozzád hasonló analfabéta mit gondol a főnökömről.

A Rottenführer nem válaszolt, nyilvánvalóan szüksége volt egy kis időre, hogy felfogja a sértést, de aztán bólintott egyet a nagy fejével, teljes erővel telibe találva a sofőr orrcsontját.

Schulze felakadt szemmel a földre zuhant, mivel a két SA-legény elengedte, helyet csinálva a Rottenführernek, aki hátralendítette a nehéz csizmáját, és belerúgott Schulze fejébe, mintha egy focilabda lenne. A sofőr sapkája nagy ívben átrepült az út túloldalára. A pasas újból és újból belerúgott az erőtlenül heverő testbe, és úgy ugrált rajta, mintha valami tüzet akarna eloltani. Osterberg többször is hallani vélte, ahogy a sofőr csontjai recsegve eltörnek, de nem tudott mit tenni, a két SA-s úgy markolta a karját, hogy moccanni sem bírt.

– Hagyja abba! – kiáltotta az igazgató. – A végén még megöli a szerencsétlent!

Senki sem foglalkozott vele.

Egy idő után a Rottenführer mintha lecsillapodott volna. Legalábbis úgy tűnt, de Osterberg tévedett. A tagbaszakadt fickó lassan letérdelt a földre, majd a vérben úszó, mozdulatlanul és hörögve fekvő áldozata fölé hajolt. Megfogta a védtelen Schulze arcát, mintha csak homlokon akarná csókolni, de végül nem így tett. Az ajkát Schulze jobb szemére tapasztotta. És amit Adolf Osterbergnek ezek után végig kellett néznie, tehetetlenül vergődve a két SA-legény acélos szorításában, annál szörnyűbbet még soha életében nem látott.

Első rész
LUNA PLENA
1934. május 28-tól június 7-ig, hétfőtől csütörtökig

Lester Freamon: A life, Jimmy, you know what that is? It’s the shit that happens while you’re waiting for moments that never come.

(Lester Freamon: Tudod, mi az élet, Jimmy? A szar, ami aközben történik, mialatt a soha el nem jövő pillanatokra vársz.)

Drót, 3. évad, 9. rész (Félresikerült)

1. fejezet

Bár a telefonhívás után rögtön útnak indult, így is hatalmas nyüzsgés fogadta. A főkapitányság két zöld Opelje egy magas téglafal árnyékában parkolt, miközben a rendőrségi riadókocsi, Karthaus doktor bordó Horchja és a fényes feketén csillogó gyilkossági autó a Gartenstraße járdaszegélyén állt szép sorban egymás mellett. Néhány méterrel arrébb, a vasúti híd alatti félhomályban akkora csapat közrendőr posztolt, hogy Rath a kék egyenruháktól alig látta, mi zajlik mögöttük. Leparkolt a Buickkal a kocsisor végén, és kiszállt.

Nem volt különösebben barátságos reggel, szürke égbolt borult a városra. Rath elővette kabátzsebéből a cigarettatárcáját, rágyújtott egy Overstolzra, és közben körülnézett. Jobbra lepusztult bérházak, balra a téglafal, amely a Stettiner pályaudvar területét elválasztotta a világ többi részétől. Közvetlenül előtte egy vasúti híd hatalmas acélszerkezete takarta el a kilátást, az egész horizontot betöltve. A Liesenbrücke az egyik alatta futó utcáról kapta a nevét, de ez az elnevezés valójában túl bájos volt a fekete-szürke szörnyeteghez képest, amelyet mintha valami rosszkedvű isten dobott volna le haragjában a berlini házak közé. Összességében igen barátságtalan környék volt: lent bérházak, ipari üzemek és temetők, fent pedig dübörgő vonatok, amelyek néhány perces taktusokban és pokoli zajjal robogtak a Stettiner pályaudvar felé.

Úgy tűnt, a tetthely közvetlenül a híd alatt lesz, ahol jó tucatnyi kék egyenruhás rendőr sorfallá állt össze. Két civil ruhás férfi egy rendőr főtörzsőrmesterrel beszélgetett, az egyiknek egy régimódi, faállványos fényképezőgép volt a vállára vetve, a másik éppen elővett egy jegyzettömböt: Paul Czerwinski bűnügyi titkár és Andreas Lange próbaidős felügyelő, Rath emberei az aznapi bevetésre. Elég kevés, ha belegondolt, mekkora erővel vonultak ki a helyszínre a nyomrögzítők és az egyenruhások.

Rath fáradt volt. Éjszaka ismét rátörtek a démonok, és benépesítették a rémálmait: az emberek, akiknek a halála az ő lelkén száradt, és akik sehogy sem akarták békén hagyni. Telihold idején mindig kimásztak a sírjukból, és bekúsztak az álmaiba.

Leszívta a hűvös reggeli levegővel elkeveredett cigarettafüstöt, és odasétált a rendőrsorfalhoz. Amikor Lange meglátta, két ujjal megütögette a kalap karimáját. Erre Czerwinski is megfordult, és közben az állvánnyal majdnem fejbe verte az egyik egyenruhást. A rendőr az utolsó pillanatban húzta le a fejét. Rath ilyesmit utoljára a moziban látott, valami Stan és Pan-filmben, de Czerwinski a való életben is képes volt ilyesmire.

Mintha megrekedt volna az éjszaka a vasúti híd alatt, Rath néhány fokkal hidegebbnek érezte a levegőt, amikor belépett az acélállványzat alatti félhomályba.

– Micsoda csődület! – mondta Rath, amikor odaért a kollégáihoz. – Az ember már azt hinné, hogy a kínai császár halt meg.

A többieknek arcizma sem rándult. Lange megköszörülte a torkát, és a cipője orrát bámulta, Czerwinski motyogott valamit, amit nem lehetett érteni, és nehézkes léptekkel továbbment. Az egyenruhásnak meg olyan dühösen szikrázott a szeme, ahogy azt a főtörzsőrmester és a bűnügyi nyomozó közötti rangkülönbség még éppen megengedte. De elég volt egy pillantás a kék egyenruhás válla fölött, és Rath mindent értett: a holttest, amely úgy hevert ott a vasúti aluljáró árnyékában, mint egy eldobott, véres zsák, az SA barna egyenruháját viselte.

Rath felmutatta a szolgálati igazolványát.

– Maguk aztán jó nagy létszámban kivonultak – mondta.

– Sose tudhatja az ember, ez itten még mindig vörös környék. A nemzeti forradalom óta ugyan kicsit nyugodtabb a helyzet, de ha a vörösök előmerészkednek a lyukaikból, mindjár’ tele az utca halottakkal.

– Ez úgy hangzik, mintha tapasztalatból beszélne.

– Ötvenhármas körzet – mondta a közrendőr, mintha ezzel az egyetlen szóval mindent megmagyarázna. – Odaát a Voltastraßén. Ott mindig is mi tartottuk a hátunkat.

– Hát, úgy tűnik, ezúttal valaki más tartotta a hátát – válaszolta Rath a holttestre pillantva.

A halott SA-s a járda közepén feküdt a vasúti híd árnyékában. Nagyon csúnyán elbántak vele, a végtagjai természetellenesen kicsavarodtak, mintha az összes csontját eltörték volna a szerencsétlennek. Az arcát eltorzították a nyílt sebek, az orra betört és csupa vér volt, a húsos felső ajkát úgy felszakították, hogy látni lehetett a hiányos fogsorát. Csak a tágra nyílt, puszta döbbenetet tükröző szeme maradt csodával határos módon épen, meg az SA-sapka, amelyet az állszíj a helyén tartott, és amely olyan pedánsan ült a férfi fején, mintha az éppen egyenruhaszemlére készült volna. Az uniformis többi része már nem volt ilyen jó állapotban, a barna szövet több helyen felszakadt, a vér helyenként teljesen átitatta a szövetet. Ágyéktájon egy sötét, nedves foltot lehetett látni. A haláltusája közben a férfi bizonyára bevizelt.

A holttest fölött a téglafalra nagy, fehér betűkkel valaki a következő szöveget írta: MUNKÁSOK, VÉDJÉTEK MEG MAGATOKAT! HALÁL A HITLER-FASI… De ennél tovább nem jutott a berlini dolgozóknak szánt üzenettel.

A megszólított dolgozók közül az egyik a sapkáját gyürkölészve állt két kék egyenruhás között, és szemlátomást nagyon igyekezett, hogy ne a félbehagyott feliratot, vagy ami még rosszabb, a holttestet bámulja. A rendőrök már megbilincselték a férfit.

Rath elhaladt a rendőrsorfal mellett, és odasétált a munkáshoz. Lange követte, miközben Czerwinski nekilátott, hogy felállítsa a fényképezőgépet.

– A gyanúsítottunk? – kérdezte Rath a kék egyenruhásoktól.

De még mielőtt bármelyikük megszólalhatott volna, a munkás beszélni kezdett, csak úgy ömlöttek belőle a szavak.

– Esküszöm magának, felügyelő úr, ehhez nekem semmi közöm! Amúgy nem mentem vóna be az őrsre. A kollégákkal mi csak megtaláltuk... De akkorra már halott vót, mint a szög.

– Maga jelentette be a holttestet?

A munkás bólintott.

– Ez az ember tanú. Minek bilincselték meg? – kérdezte Rath a törzsőrmestert, aki a munkás egyik karját fogta.

– Biztos, ami biztos, felügyelő. Sosem tudhatjuk az ilyen alakoknál.

– Maga szerint minden munkás vörös? Vegye már le róla azt az izét!

A törzsőrmester nem tűnt különösebben lelkesnek, de végül benyúlt a kabátzsebébe, és elővett egy kis kulcsot.

– Mikor találták meg a halottat? – kérdezte Rath a munkástól.

A férfi megmozgatta a csuklóját, hogy visszatérjen a vér a kezébe.

– Úgy fél hat körül. Éppen kezdett világosodni.

Rath feljegyezte, amit hallott.

– És hol vannak a kollégái, akikről beszélt?

– Na, mit gondol, hol? Hát munkába’. Éppen indultunk a műszakba.

– Hová?

A férfi kelet felé mutatott.

– Oda. Az AEG-be. Aztán én mentem az őrsre. – A munkás megvonta a vállát. – Sorsot húztunk, hogy ki menjen jelenteni.

– Sorsot húztak? Miért nem mentek el mindannyian az őrsre? A kollégái is tanúi egy gyilkosságnak, ez elől nem lehet csak úgy meglépni. Ez nem volt világos maguknak?

– Mit gondol, az ilyenek, mint mi, megengedhetik maguknak, hogy meló helyett órákon át csak itten ácsorogjanak? – A munkás dühös pillantást vetett a kék ruhásokra. – Mostan meg, hogy látom, hogy bánnak egy néptárssal, aki csak a kötelességét teljesíti, már tényleg sajnálom, hogy én húztam a rövidebbet.

– Természetesen tájékoztatni fogjuk a munkaadóját. Egyébként a kollégáival is beszélnünk kellene. Meg tudja adni a nevüket? És a címüket?

– Megkaphatja. Nekünk nincsen rejtegetnivalónk.

– Jól van. – Rath hátrafordult. – Lange?

– Felügyelő?

– Lange, folytassa a kihallgatást, a tanú…

– Egerland – súgott a munkás a felügyelőnek.

– ...folytassa, kérem, Egerland tanú kihallgatását!

Andreas Lange már elő is vette a jegyzettömbjét, szolgálatra készen, mint mindig. Rath egy éve dolgozott együtt Langéval, aki annak idején bűnügyi asszisztensként kezdett a Várban, és most már próbaidős felügyelő volt. Minden rendben ment, így semmi akadálya nem volt, hogy véglegesítsék Lange köztisztviselői kinevezését. És ha egyszer véglegesítik, onnantól már csak idő kérdése, mikor költözik át egy másik irodába, és mikor kell Rathnak új partner után néznie. Tulajdonképpen Gereon Rath lett volna az egyetlen ember az egész főkapitányságon, akit soha nem léptettek elő? Annak idején a szocik is semmibe vették, és attól sem javultak az esélyei, hogy a náci Magnus von Levetzow lett az új rendőrfőnök.

Vajon ő is ugyanúgy jár majd, mint Paul Czerwinski, aki örökre megmaradt bűnügyi titkárnak? Csakhogy Rath számára nem Czerwinski volt a mérce, aki éppen a fényképezőgép felállításával küzdött. Hanem az idősebb Rath, Engelbert Rath bűnügyi igazgató, a kölni rendőrség történetének legfiatalabb főfelügyelője, akit annak idején huszonnyolc éves korában neveztek ki. Habár az idősebb Rath csillaga újabban leáldozóban volt. Amekkora segítséget jelentett Engelbert Rathnak a szoros barátsága Konrad Adenauerrel, Köln korábbi polgármesterével, akkora szerepe volt ennek a baráti viszonynak most abban, hogy az idős urat félreállították. Nem fokozták le, nem bocsájtották el, és Engelbert Rath a juttatásait is rendben megkapta, de a kölni rendőrség ügyeire már semmiféle befolyással nem bírt, a kölni politikáról már nem is beszélve.

Talán jobb is mostanában, ha az embernek nincsenek ambíciói, gondolta magában Rath. Mint például Paul Czerwinskinek, akinek végre sikerült üzemkész állapotba hoznia a fényképezőgépet. A bűnügyi titkárt semmi nem tudta kizökkenteni a nyugalmából. Először a falra mázolt feliratot kezdte fényképezni, mert a holttesten még javában dolgoztak a nyombiztosítók.

Maga Kronberg guggolt ott személyesen a holttest mellett, és egy halott SA-st még a nyombiztosítók is komolyan vettek.

A helyszínelők főnöke felállt, amikor meglátta Rathot.

– Derűs jó reggelt, felügyelő!

– Hát, nem tudom, tényleg ez-e a megfelelő kifejezés… mármint a körülményeket figyelembe véve… – válaszolta Rath, a fejével a halott irányába biccentve.

– Természetesen úgy értettem, hogy: „Heil Hitler!”

Kronberg tényleg ijedtnek tűnt, pedig Rath egyáltalán nem az elmaradt német köszöntést akarta szóvá tenni. Mennyi ember kikészült idegileg! Még egy ilyen tekintélyes bűnügyi tanácsos is attól fél, hogy rosszul csinál valamit.

Rath egy hanyag náci karlendítéssel válaszolt, az elmúlt hónapokban már egészen hozzászokott a mozdulathoz, és közben elmormolt egy érthetetlen heilt. Egyelőre sikerült ennyivel megúsznia a dolgot; néhány rosszallóan összeráncolt szemöldöktől eltekintve nem lett baja a köztisztviselőknek kötelezően előírt köszönés sajátos értelmezése miatt. És már attól is jobban érezte magát, hogy nem csapta össze a bokáját, és nem vágta vigyázzba magát, mint annyi rendőr. A legjobb érzéssel persze az töltötte el, ha egyáltalán nem köszönt, de erre nem mindig volt lehetőség.

– Gennat nem jön ki? – kérdezte Kronberg.

Ernst Gennat bűnügyi igazgató, a berlini gyilkossági ügyosztály alapítója és vezetője már évek óta nem járt ki a gyilkossági helyszínekre. A Buddha, ahogy Gennatot a testalkata vagy még inkább a sztoikus nyugalma miatt hívták, inkább az íróasztalánál oldotta meg a bűnügyeket, a legfontosabb munkaeszközei, egy csésze tea és egy szelet egrestorta mellett. Elég szokatlan volt, hogy Kronberg így rákérdezett, és a kérdés Rath gyanúja szerint ugyanúgy a halott egyenruhájának szólt, ahogy a helyszín biztosítására kivonult teljes rendőrszázad is.

– Attól tartok, bűnügyi tanácsos, kénytelen lesz beérni velünk – mondta Rath. – Lange és Czerwinski urakat már ismeri. Több emberünk egyelőre nincs.

Kronberg bólintott, és átnyújtott Rathnak egy levéltárcát.

– Ezt a halott férfinál találtuk. Az ujjlenyomatokat már levettük. Most már lefényképezhetik, ha akarják.

Rath kinyitotta a barna bőrtárcát, és megszámolta a bankjegyeket; két tízmárkás és három húszmárkás volt benne.

– Akkor a rablótámadást vélhetően kizárhatjuk – mondta a felügyelő, amit Kronberg egy fanyar mosollyal nyugtázott. Rath tovább kotorászott a tárcában.

Az aprópénzen kívül talált két tízes bélyeget, és egy külön kis rekeszben, gondosan a helyére igazítva egy SA-párttagkönyvet.

Rath széthajtotta a papírigazolványt, és ott látta maga előtt a halott férfit, aki olyan képet vágott a fényképen, mintha éppen kisgyerekeket készülne felfalni. Egy melák, aki civilben vélhetően bútorszállítóként vagy díjbokszolóként kereshette a kenyerét. Rath megpróbálta felmérni a halott testalkatát. Magas és erőteljes, az a fajta ember, akivel senki sem szeretne egy sötét sikátorban találkozni.

A halottat a személyi igazolványa szerint Horst Kaczmareknek hívták, SA-rottenführeri rangot viselt, és közel két éve már a weddingi 101-es SA-rohamcsapat tagja volt.

– Hol van a 101-es rohamcsapat törzskocsmája? – kérdezte Rath, mire Kronberg zavartan megvonta a vállát; mintha kínosan érezte volna magát a tájékozatlansága miatt.

– Engedelmével, felügyelő úr: amott, nem messze innen – mondta az egyik közrendőr nyugat felé mutatva. – A Bestmann-féle vendéglőben. A Boyenstraßén. Tizenegyes házszám.

Rath felírta a címet. Kaczmarek lakcíméről senkit sem kellett megkérdeznie, és külön várostérképet sem kellett kérnie hozzá. Gartenstraße 74. A ház alig egy kőhajításnyira volt attól a helytől, ahol a holttestet megtalálták. Az utolsó bérkaszárnya a hatalmas vasúti híd előtt, amely alatt most álltak. Eléggé nyilvánvaló volt a helyzet: Kaczmarek Rottenführer éppen hazafelé tartott a törzskocsmájából, és nem sokkal azelőtt, hogy hazaért volna, meghalt. Mert belefutott egy illegális kommunista csapatba, amelynek tagjai éppen jelszavakat mázoltak a házfalakra? Legalábbis így nézett ki a helyzet, de ha Rath tanult valamit az Ernst Gennat mellett töltött évek alatt, akkor azt, hogy ne vonjon le elhamarkodott következtetéseket.

Miközben még mindig azon gondolkodott, mi történhetett ott az éjszaka, olyan robajjal dübörgött át egy vonat fölötte a hídon, hogy Rath azt hitte, mindjárt megsüketül. Olyan hangosan, hogy még a saját gondolatait sem hallotta.

Rágyújtott a következő cigarettára, és körülnézett. Czerwinski végre áttelepítette a fényképezőgépet, és nekilátott a holttest fényképezésének, Kronberg pedig visszament az embereihez. Az egyik nyombiztosító lekapart néhány kisebb festékdarabot a falra mázolt feliratból, és egy bádogdobozba szórta a mintát, egy másik pedig megjelölt a földön, nem messze a holttesttől egy nagyobb, megszáradt festékfoltot. Lange Egerland tanúval beszélgetett. A kék egyenruhások fontoskodó képpel ácsorogtak körülöttük.

Csak Karthaus doktor nem volt sehol, pedig az igazságügyi orvosszakértő vörös Horchja ott csillogott a rendőrautók között a napfényben, amely lassan mégiscsak áthatolt a felhőtakarón. Karthaus általában az elsők között érkezett a helyszínre, bár szinte mindig várnia kellett, amíg hozzáférhetett a holttesthez. Előbb a nyomvizsgálóknak kellett befejezni a munkát, aztán le kellett fényképezni a helyszínt. Az orvos ilyenkor ott dohányzott valahol a tetthelyen, akárcsak Rath, aki a holttest első szemrevételezése után semmittevésre ítélve, ugyancsak cigarettázva ütötte el az időt. De Rath aznap sehol nem látta a halottkémet, még a szokásos füstkarikákat sem, amelyek Karthaus doktor tartózkodási helyét jelezni szokták.

Az acélhíd dübörgése annyira letompította az érzékeit, hogy csak most vette észre a nagy sebességgel közeledő koromfekete Mercedest, amely elhaladt a Gartenstraßén parkoló bevetési gépkocsik mellett, és amikor már félő volt, hogy egyenesen belehajt a rendőrkordonba, közvetlenül az egyenruhások előtt megállt. A vonat fent a hídon még mindig pokoli zajjal dübörgött, máskülönben Rath biztosan hallotta volna, ahogy a vadonatúj Mercedes 200-as gumijai csikorognak.

A nyombiztosítók abbahagyták a munkát, Czerwinski felnézett a fényképezőgépből, Lange leengedte a jegyzettömbjét, és még az AEG munkása, Egerland, az eddigi egyetlen tanújuk is a nyakát nyújtogatva figyelte, hogy ki érkezett a Mercedesszel.

Az autóból kiszálló két öltönyösről első pillantásra látszott, hogy nyomozók. Még elő sem vették a jelvényüket, a kék egyenruhás kordon máris megnyílt előttük, szabaddá téve a tetthelyhez vezető utat. Az egyik férfi megállt, és szóba elegyedett a közrendőrökkel, miközben a másik továbbsétált a holttesthez és a nyomozást vezető felügyelőhöz. Rath mintha halvány mosolyt látott volna a közeledő férfi arcán, de az is lehet, hogy tévedett.

– Reinhold – mondta a felügyelő, még mielőtt Reinhold Gräf odaért volna hozzá –, ez aztán az antré!

– Heil Hitler!

Gräf valóban mosolygott, még karlendítés közben is. Mintha megörült volna a váratlan találkozásnak a régi társával. Rath már nem örült annyira a viszontlátásnak. Nem tudta rávenni magát, hogy viszonozza Gräf náci üdvözlését, még a saját slampos változatban sem.

– Ezer éve nem találkoztunk. – Csak ennyit mondott.

– Ez igaz – bólintott Gräf. – Akad itt néhány régi ismerős.

Gräf odabiccentett Czerwinskinek és a nyombiztosítóknak. Legalább a náci karlendítést nem folytatta, ellentétben a társával, aki feszesen kihúzta magát Andreas Lange és a mellette álló AEG-munkás előtt, arra kényszerítve azokat, hogy ugyancsak vigyázzba vágják magukat.

Rath éveken át, tulajdonképpen amióta csak Berlinben volt, Reinhold Gräffel az oldalán nyomozott, amíg a bűnügyi titkár egy évvel ezelőtt át nem nyergelt a gyilkossági osztályról a politikai rendőrséghez a Prinz-Albrecht-Straßéra, ahol rögtön elő is léptették felügyelővé.

– Most, hogy ilyen szépen összegyűltünk, akár koccinthatnánk is a régi szép időkre – jegyezte meg Rath.

– Ne beszéljünk a régi szép időkről! Az újak fontosabbak.

Rath nem szólt semmit. Tudta, hogy Gräf nem pusztán karriervágyból ment át a politikai rendőrséghez. Egykori társa valóban segíteni akart az új Németország felépítésében. Reinhold Gräf túl fiatal volt, és hiányzott belőle az a cinizmus, amelyet Rath és a hozzá hasonló férfiak hoztak magukkal a háborúból. Gräf javíthatatlan idealista volt, aki hitt Németország jövőjében. Sőt, részt akart venni annak formálásában.

– Hát, a Buddha nem sok embert küldött ki ide – jegyezte meg Gräf körülnézve.

Rath bosszús volt. Valahogy úgy érezte, Gräfnek nincs joga a becenevén szólítani Ernst Gennatot. Azt csak a gyilkossági nyomozók tehették meg.

– Sok a munka pillanatnyilag – válaszolta Rath. – De azért így is elég nyombiztosító és közrendőr van itt. Így is vigyáznunk kell, nehogy egymás tyúkszemére lépjünk. És most már ti is megjöttetek. A Stapo mindig ilyen gyors?

Gräf elengedte a füle mellett a szarkasztikus megjegyzést.

– A politikai gyilkosságok a Titkos Államrendőrség hatáskörébe tartoznak – jegyezte meg Gräf.

– Alig kezdtük el a munkát, és te máris a gyilkosság indítékáról beszélsz? Honnan veszed, hogy ez politikai gyilkosság?

– Ha meggyilkolnak egy SA-tagot, az mindig politikai gyilkosság.

– Az SA-sok is csak emberek. És a lehető leghétköznapibb indítékokból is meg lehet gyilkolni őket: gyűlöletből, szerelemből, féltékenységből, kapzsiságból, vagyis a szokásos dolgok miatt.

– Kapzsiságból? Féltékenységből? – Gräf a feliratra mutatott. – Szerintem itt inkább arról van szó, hogy egy SA-s egy csapat kommunista kezébe került, akik átültették a gyakorlatba mindazt, amit fel akartak mázolni a falra: vagyis, hogy halál a fasisztákra.

Persze kézenfekvő volt, hogy így történhetett, Rathot mégis bosszantotta Gräf okoskodása.

– De hát nem arra tanított bennünket Gennat, hogy nem szabad elhamarkodottan következtetni? – kérdezte Rath. – Hogy mindig várjuk meg, amíg minden értékelhető tény az asztalra kerül?

– Én már nem Gennatnak dolgozom.

– Ez igaz. Már majdnem elfelejtettem, olyan egyetértésben ácsorgunk itt egymás mellett. Te most már a politikai osztálynak dolgozol.

– Most már államrendőrségnek hívják. Szokj szépen hozzá, hogy már nem a rendőrfőnökötök parancsolgat nekünk!

– Nektek most már egy csapat bajor parancsolgat, legalábbis ezt beszélik.

Gräf hallgatott. Rath tudta, hogy a vérbeli nyomozó Reinhold Gräfet az a Rudolf Diels beszélte rá a munkahelyváltásra, aki egy évvel korábban kiépítette a Titkos Államrendőrséget, más néven a Gestapót. Viszont néhány hete Dielst is lapátra tették, és leküldték Kölnbe közigazgatási elnöknek. A Stapo új főnöke Münchenből jött, Reinhard Heydrichnek hívták, és úgy táncolt, ahogy Heinrich Himmler SS-főnök fütyült. Heydrich egy egész csapatnyi munkatársát magával hozta a náci városból Berlinbe.

– A kollégád... – Rath Gräf társa felé biccentett, aki egyfolytában belemagyarázott a tanúkihallgatásba. – Ő is odavalósi?

– Pfeiffer Truppführer nem bajor, hanem frank, ami állítólag jókora különbséget jelent, nekem legalábbis ezt mondták.

– Pfeiffer? – kérdezte Rath. – Három f-fel?

Egy elöl, kettő hátul.

Nem sokon múlott, hogy Gräf elvigyorodjon. Nyilvánvalóan ő is olvasta a Pfeiffer nevű huncut diákról szóló regényt.

– A Truppführer nem is rendőrségi rendfokozat – jegyezte meg Rath.

– Nem. SS-rendfokozat.

Gräf nem mondott többet, de a vigyor ezzel el is tűnt az arcáról. Szemlátomást nem volt ínyére, ami az államrendőrségnél újabban történt. De az is látszott rajta, hogy nem szívesen beszél az új kollégájáról.

– Bármennyire politikai jellegű is – folytatta Rath –, ez egyelőre még egy gyilkossági ügy. És a gyilkossági ügyek szakértői az Alexen dolgoznak, nem a Prinz-Albrecht-Straßén.

– Elfelejted, hogy korábban én is gyilkossági nyomozó voltam.

– És az a tökfej a három f-fel? Aki nem hagyja, hogy Lange kolléga szabályszerűen lefolytassa a tanúkihallgatást? Van ennek a tökkelütöttnek bármi fogalma a rendőri munkáról?

– Vigyázz a szádra, Gereon! – sziszegte Gräf. – Az SS sok mindent ért, de a viccet nem. – Majd rövid szünet után már ismét a megszokott beszédhangján hozzátette: – Úgy viselkedsz, mintha attól félnél, hogy elvesszük tőled az ügyet.

– Mi másért lennétek itt?

– Mert együtt szeretnénk dolgozni a bűnügyi rendőrséggel. Együttműködésről van szó.

– Együttműködésről – mondta Rath. – Hogy mit jelent ez az együttműködés, arra még jól emlékszem a régi időkből, amikor az államrendőrséget még politikai rendőrségnek hívták: elvégezzük helyettetek a piszkos munkát, lejárjuk a lábunkat, szépen összegyűjtjük nektek az anyagot. Ti meg a végén learatjátok a babérokat.

– Megváltoztak az idők, Gereon.

– Igen, a kérdés csak az, hogy jobb-e most a helyzet.

Valaki jól hallhatóan megköszörülte a torkát, Rath gyorsan hátrafordult. Karthaus doktor szikár alakja állt előtte. Természetesen egy cigarettával a kezében.

– Heil Hitler, uraim! – köszöntötte őket a halottkém. – A nyomrögzítők mikor fejezik már be a munkát? Lassan elfogy a cigarettám.

– Heil Hitler, doktor! – viszonozta a köszönést Gräf. – Mindjárt intézkedem. Egyébként is meg akartam kérdezni, hogy miket találtak.

– Jól van, akkor tegye azt, és sürgesse meg kicsit Kronberget!

Gräf bólintott, és odament a nyomrögzítők főnökéhez, aki az egyik munkatársával éppen a félbehagyott mázolmányt vizsgálgatta.

– Mindig tettre kész az államrendőrség – mondta az orvosszakértő, és elég volt csak rápillantani, hogy Rath megértse, Karthaus doktor ezt egyáltalán nem ironikus megjegyzésnek szánta.

– Engem is meglepett, hogy ilyen gyorsan értesültek a dologról.

– Nincs ezen mit meglepődni. Én telefonáltam be a Prinz-Albrecht-Straßéra. Odaát az Ackerstraßén van egy telefonfülke.

– Tessék? – Rath értetlenkedve rázta a fejét. – Maga hívta ki az államrendőrséget? Ez meg hogy jutott az eszébe?

– Valakinek oda kellett telefonálni – mondta Karthaus szenvtelenül. – Az ötvenhármasok elfeledkeztek róla, maga meg még nem volt itt, felügyelő. Úgyhogy elmentem, és kerestem egy telefont. A holttesthez amúgy sem fértem hozzá, szóval megpróbáltam hasznossá tenni magam.

Rath magába fojtotta a dühét. Karthaus egyértelműen túlment egy határon, de Rath semmiképpen nem akart ujjat húzni a doktorral. Egy bűnügyi felügyelőnek alapvetően nem volt tanácsos ujjat húzni a halottkémmel. Ráadásul az orvos is azok közé tartozott, akik karriert akartak csinálni az új Németországban.

– Akkor Kronberg ezúttal sem engedte a holttest közelébe – mondta Rath témát váltva.

– A szokásos papolást adta elő. Csak egy gyors pillantást vethettem a holttestre. Azt is három méterről. – Karthaus elnyomta a cigarettáját. – De ahogy ismerem, Rath felügyelő, maga így is szívesen meghallgatná a véleményemet, nem igaz?

– Nagyon boldoggá tenne vele. Van már valami elképzelése, hogy mivel intézhették el ezt a szerencsétlent?

– Egy tompa tárggyal, valami bunkóval, legalábbis úgy vélem.

– Mondjuk gumibottal?

– Inkább valami súlyosabb tárggyal. Itt valaki nagyon bedurvult. – Karthaus már elő is szedte a következő Manolit az ezüst cigarettatárcájából, Rath pedig sietve tüzet adott neki. – Ami viszont meglep – folytatta az orvos, mohón letüdőzve a cigarettafüstöt –, az a szeme. A szemgolyón látható bevérzések egyértelműen fulladásos halálra utalnak.

– Talán a verekedés közben kapott egy ütést a gégéjére.

– Lehetséges. De akkor egy vérömlenynek is ki kellett volna alakulnia azon a helyen, én viszont nem látok semmi ilyesmit. Különben is: ha nem tévedek, akkor csak azután verték így össze, hogy már meghalt. A sebek legalábbis arra utalnak.

– Tessék?

– Az elszenvedett durva sérülésekhez képest túl kevés vért veszített.

– Egy pillanat… – szólalt meg Rath tétován. – Maga komolyan azt állítja, hogy valaki az elmúlt éjjel összeverte ennek az SA-snak a holttestét, aki akkorra már megfulladt? Mégis ki tenne ilyet? És miért?

– Én semmit sem állítok komolyan, én csak megfogalmaztam néhány előzetes, hozzávetőleges feltételezést, ahogy ön azt kívánta – válaszolt Karthaus doktor kissé pikírten. – Azt kezd vele, amit akar. És ha pontosabbat szeretne tudni, akkor csak azt tanácsolhatom, hogy várja meg a boncolás eredményét.

– Természetesen, doktor. Kérem, azonnal értesítsen, amint megtud valamit!

– Attól tartok, akkor a holnapi napig türelemmel kell lennie. – Karthaus itt Gräfre mutatott, aki Kronberggel éppen egy bizonyítéktároló doboz fölé hajolt. – Azt hiszem, így is marad elég nyom, amellyel foglalkozhat. Na, lássunk munkához! Majd telefonálok, amint végeztem a boncolással.

Azzal a halottkém sarkon fordult, eltaposta a cigarettáját, amelyre nem sokkal korábban gyújtott rá, és odasétált a holttesthez, amelyet Czerwinski addigra már minden oldalról lefényképezett.

2. fejezet

Charly a kávéját kavargatta, és nem értette, miért ennyire dühös. Ha becsukta a szemét, akkor ez egy teljesen átlagos reggeli volt. Halk zene a rádióból, újságpapírzörgés, a csésze falához koppanó kanál csörgése. Ha kinyitotta a szemét, Gereon üres székét látta maga előtt, meg a csészében maradt, kihűlt kávét, és a tányéron a morzsákat. És a reggeli újságot, amely mögött Fritze jó étvággyal majszolta a reggelijét.

Persze tudta, hogy egy rendőrnek néha a szolgálati időn kívül is el kell mennie otthonról, de akkor miért fájt neki ennyire ez a váratlan telefonhívás a főkapitányságról? Charly pontosan ismerte, és egyben szégyellte is a választ: azért, mert irigyelte Gereont a munkájáért a gyilkossági ügyosztályon, amely hosszú éveken át az ő második otthona volt. És amely soha többé nem lesz már az.

Ez volt az egyik oka a rosszkedvének. A másik még súlyosabb volt, mivel saját magára haragudott. A saját tétovaságára. Ma reggel végre el kellett volna mondania neki. Hogy ez nem mehet így tovább. Hogy már régen elkezdte szervezni a dolgot, és hogy hamarosan újból munkába áll. Egy hét múlva már dolgozni fog. Guido mindent előkészített, az ő ügyvédi irodájában folytatja majd a három éve félbehagyott gyakornokoskodást.

Nagyon megszenvedte, hogy a lakáshoz volt láncolva, a háziasszonyt és az édesanyát alakítva, miközben igazából egyik sem volt. Szabályszerűen fogolynak érezte magát. És közben dühös volt magára a lelkiismeret-furdalása miatt. Greta volt az egyetlen barátnője, aki megértette a kétségeit, a többiek csak értetlenkedve ingatták a fejüket. Mit elégedetlenkedik, amikor ilyen kedves férje, ilyen csodálatos lakása meg ilyen életrevaló nevelt gyereke van? Már csak néhány saját gyerek hiányzott a tökéletes boldogsághoz.

Mindenki így látta a dolgot. Csak ő nem akart gyerekeket. Most legalábbis nem. Fritzével és a kutyával már így is elég kolonc volt a nyakában. Igen, az ő nyakában. Mint valami malomkő, úgy húzta le a sok teher, már levegőt is alig kapott.

Kirie sokadszorra dörgölőzött a lábához, miközben elsétált mellette, és halkan nyüszített is hozzá.

– Nekem nem tűnik úgy, mintha a kutya sétált volna ma reggel – jegyezte meg Charly, és rögtön meg is bánta a szavait. Utálta magát, amikor észrevette, hogy a dühét a fiún és a kutyán tölti ki.

– Mindjárt leviszem.

– Az iskolatáska be van pakolva?

– Persze. Már tegnap este bepakoltam. – Fritze leengedte az újságot, és Charlyra nézett. – Itt is írnak a tempelhofi mezőről – mondta a fiú.

– Á, tényleg?

– Óriási dzsembori lesz!

Fritzének nem kellett részletezni, hogy miről van szó, Charly így is mindent értett. Két hét múlva hatalmas Hitlerjugend-sátortábort terveznek a tempelhofi mezőre. És úgy tűnt, Fritze iskolájában nem is nagyon beszéltek másról, mindenki lázas izgalommal várta a nagy napot.

– Remek – felelte Charly. – Ha tényleg akkora dzsembori lesz, akkor a következő napokban is biztosan eleget olvashatsz majd róla.

– De még jobb lenne ott lenni.

– De az csak a Hitlerjugendnek van. Ahhoz előbb be kellene lépned a Jungvolkba, és az…

– Hát ez az. Még van rá idő. Addig még van két hét.

– Te most komolyan be akarsz lépni a Hitlerjugendbe? Csak azért, hogy odamehess? Gondolj már bele, mekkora ostobaságot beszélsz! Csak beetetés az egész.

– De Atze is belépett – feleselt a fiú. – Mindenki belépett. És nem is csak Tempelhof miatt. Hetente kétszer van gyűlés.

Fritze osztályából ezek szerint már mindenki tag a Jungvolkban. Charly egyszerűen nem akarta elhinni. Az osztálytársainak ezek szerint olyan dolgokat is megengedtek, amik Fritzének meg voltak tiltva.

– De hát már százszor megbeszéltük! Nem szeretnénk, ha belépnél.

– Nem szeretnénk? – kérdezett vissza a fiú komolyan felháborodva. – Te nem szeretnéd. Gereon egészen mást gondol a dologról.

– Gereon az égvilágon semmit nem gondol róla.

– De. Azt mondta, hogy őt mindez a cserkészekre emlékezteti. Túrázás, sátorozás és testmozgás a friss levegőn. Meg hogy az ilyesmi jót tesz egy fiúnak.

Charlyt elfutotta a pulykaméreg. A kedves Rath úr ismét meggondolatlan kijelentésekre ragadtatta magát. A lényeg, hogy ne kelljen veszekedni a fiúval. Mivel a gyereknevelés úgyis az asszonyok dolga. Közben Charly érezte, hogy Fritzét keményebben kellene fogni, ahogy egyre idősebb lesz, napról napra egyre keményebben.

– De hát ez nem csak sátorozgatás meg ilyesmi – mondta Charly. – Azok ott kis nácikat csinálnak belőletek.

– Igen? És mi olyan szörnyű abban?

Charly erre nem tudott mit válaszolni. Természetesen semmi szörnyű nem volt benne, ha valaki náci volt az új Németországban, épp ellenkezőleg, még kifejezetten hasznosnak is bizonyult.

– De mi nem vagyunk nácik – válaszolta végül Charly. – Még akkor sem, ha náciként manapság egyszerűbb az élet.

– Engem viszont egy csöppet sem érdekel, hogy te náci vagy-e, vagy sem. Vagy Gereon. De miér’ akarod megtiltani nekem? Nem örülnél neki, ha egyszerűbb lenne az életem?

– De hát Fritze, itt most nem erről van szó!

– Akkor miről?

– Tényleg mindennap erről kell beszélnünk?

– Igen, ha nem válaszolsz nekem értelmesen.

– Egyszerűen nem szeretném, és kész!

Ez sok minden volt, csak értelmes válasz nem. Hogy utálta egykor Charly az anyját, amikor ilyeneket mondott neki! És most nem jutott jobb az eszébe. Mivel utált erről a témáról beszélni. Mivel utálta, hogy már a saját családjában is ezekkel a náci marhaságokkal kellett foglalkoznia.

Fritze a dühtől remegve, bénultan meredt rá. Charly érezte, hogy Fritze minden önuralmát összeszedte, nehogy elbőgje magát.

– Tudod te egyáltalán, hogy ez mennyire kínos? – kérdezte a fiú, és a hangja kis híján elcsuklott. – Én vagyok az egyetlen az egész osztályban, aki még nem lépett be. Az egyetlen! Van fogalmad arról, miket szólnak be nekem?

Fritze ledobta az újságot a tányérjára, felállt, felkapta a táskáját, és kirohant a konyhából.

– Friedrich Thormann! Azonnal ülj vissza az asztalhoz! Hallod? Azonnal!

Charly felugrott, és azon kapta magát, hogy fenyegetően rázza a mutatóujját. A fiúnak azonban már nyoma sem volt. Odakint becsapódott a bejárati ajtó. Charly a mutatóujját nézte, amely mintha nem is az övé lett volna. Visszaült a székére, és sóhajtott egy nagyot. Az egyetlen. Ez tényleg igaz lenne? És ha igaz, akkor mi van? Nem hagyhatja, hogy nácit csináljanak Fritzéből csak azért, mert mostanában az összes fiúból kis nácit csinálnak. Nem tarthatja egyszerre helyesnek, amit egész életében rossznak gondolt.

Kirie-re pillantott. A nyugtalanul toporgó kutya erre megállt, és a bejárati ajtó felé sandított, ahol az előbb Fritze kiviharzott a lakásból. A reggeli veszekedéseik, amelyek szinte már rendszeressé váltak, minden alkalommal kizökkentették az állatot a nyugalmából.

– Jól van, kedvesem – mondta Charly, és megsimogatta Kirie fekete bundáját. – Nem feledkeztünk el rólad. A gazdi mindjárt levisz sétálni. És aztán kettesben szépen eltöltjük a délelőttöt. Mint mindig.

Igen, mint mindig. Bár a fiúk ma reggel a szokásosnál korábban mentek el otthonról, ők a kutyával otthon maradtak. Egyre nehezebben viselte ezt a helyzetet, és nagyon örült, hogy már nem tart sokáig.

Kirie félrebillentette a fejét, és lihegve figyelte, a nyelve kilógott a szájából. A szája sarkát hátrahúzta, és ettől úgy nézett ki, mintha mosolyogna. Charly akaratlanul is elvigyorodott, amitől egy pillanat alatt jobb kedvre derült.

– A kutya az kutya – mondta Charly. – Ezen a nácik sem fognak változtatni. Vagy nektek is alapítottak már valami egyletet?

Kirie úgy nézett rá, mintha valóban el kellene gondolkodnia a dolgon.

– Jaj neked, ha belépsz! – Charly a mutatóujjával megfenyegette a kutyát, aki újból félrebillentette a fejét, és mosolygott.

Charly kiitta a maradék kávéját, majd kiment az előszobába, ahol egy pillanatra hallgatódzva megállt, hátha mégiscsak visszajött a fiú. Semmi. Fritze nagyon makacs gyerek volt. Charly ismét sóhajtott egy nagyot, és leakasztotta a pórázt a fogasról.

3. fejezet

A kocsmában sötét volt, akár egy szenespincében. Szuterén. Amikor Rath a napfényes utcáról belépett a söntésbe, egy darabig semmit nem látott, még a testes kocsmárost sem, aki előrement, és kinyitotta nekik az ajtót. A helyiséget még mindig betöltötte az előző esti sörszag és cigarettafüst. A kocsmáros, akit Rath az ágyból rángatott ki, felkapcsolta az elektromos világítást. Miután a tompa fényű, negyvenwattos villanykörtéktől valamivel világosabb lett a helyiségben, a férfi beállt a pult mögé, mintha csapolni akarna egy sört a nyomozóknak. Bár az is lehet, hogy Hans Bestmann még így, házi köntösben is jobban érezte magát a megszokott helyén. A zsalugátereket csukva hagyta, nehogy a járókelők azt higgyék, kinyitott a Bestmann-féle vendéglő.

Rath észrevette a ceruzacsonkot Bestmann bal füle mögött. A kocsmáros azzal aludt? Vagy rögtön ébredés után dugta a füle mögé? A náci törzskocsma tulajdonosa úgy nézte a két rendőrt, mintha azt várná tőlük, hogy rendeljenek valamit, Rath pedig úgy támasztotta a pultot, mintha meg is tenné neki ezt a szívességet.

– Horst Kaczmarek – mondta a nyomozó, és közben a vendéglős arcát figyelte.

– Igen? – vonta fel a szemöldökét Bestmann.

– Ismeri?

– Még szép, hogy ismerem Katschét! A 101-es SA-rohamcsapatban van. Tegnap még itt volt. Miér’ kérdi?

– Tegnap este?

– Igen. Elég késő volt má’. Mint általában.

– Nem tűnt fel önnek valami?

– Micsoda? – A kocsmáros tekintete Rathról bizonytalanul az addig hallgató Gräfre ugrott. Gräf vadonatúj, csillogó fémjelvénye a belemetszett TITKOS ÁLLAMRENDŐRSÉG felirattal jóval nagyobb hatást tett Bestmannra, mint Rath kopott rendőrségi jelvénye.

– Nem keveredett esetleg vitába valakivel Kaczmarek úr? – feszegette tovább a kérdést Rath.

– Á, biztosan nem! Katschéval senki sem mer kikezdeni, az ember inkább lenyeli a mérgét. – Bestmann felnevetett. Közben a nagy hasa remegett a vékony háziköntös alatt.

– És tegnap este is ez volt? Valakinek le kellett nyelnie a mérgét?

– Nem tudom, hová akar kilyukadni.

– Azt magának nem is kell tudnia – jegyezte meg Gräf. – Elég, ha válaszol a kérdéseinkre.

Már több mint egy éve nem dolgoztak együtt Reinhold Gräffel, de még mindig olyan összeszokott párost alkottak, mintha soha nem váltak volna el az útjaik. Sőt, még előnyösnek is tűnt, hogy Gräf az államrendőrségen dolgozott, mivel így egy kicsit rá lehetett ijeszteni az akadékoskodó tanúkra. Világosan látszott, hogy Bestmann kis híján összecsinálja magát, pedig Gräf egyelőre kifejezetten barátságosan beszélt vele.

– Természetesen, igenis! – vágta rá a kocsmáros. Már csak az hiányzott, hogy szalutáljon, és összecsapja a bokáját.

– Szóval? – kérdezte Rath. – Történt valami rendkívüli tegnap este?

– Semmi, én legalábbis nem tudok róla. A bajtársak mind remek hangulatban voltak. Valamit ünnepeltek.

– Mégis mit?

– Fogalmam sincs. Én csak a kocsmáros vagyok. Erről a Sturmführert kérdezzék meg! Katsche mindenesetre már eléggé be volt állva, amikor elment.

– Az mikor volt?

– Talán úgy kettő körül… Az utolsók között ment el.

Rath teljes nyugalommal feljegyezte az időpontot. A hallgatása szemlátomást idegessé tette a kocsmárost.

– De hát mi történt? – kérdezte Bestmann. – Katsche csinált valami ökörséget?

– Miféle ökörséget csinált volna? Katsche az SA tagja, nem valami bűnöző – mondta Rath.

– Természetesen semmit. Csak abból gondoltam… mivel a zsar… mármint a rendőrség kérdezősködik utána.

– Ha az SA fekete bárányai után nyomoznak – szólt közbe Gräf –, akkor az az SA-táborivadászok dolga, és nem a rendőrségé.

– Tudom, tudom – mentegetőzött Bestmann legyintve. – De akkor minek vannak itt? Nem tudhatnám meg?

Gräf Rathra pillantott, aki bólintott.

– Kaczmarek Rottenführer – mondta a Stapo felügyelője – halott.

Bestmann-nak erre elkerekedett a szeme.

– Halott?

A hír láthatóan tényleg meglepte.

– Vissza tud emlékezni arra a pillanatra, amikor Kaczmarek Rottenführer távozott innen? – folytatta Gräf. – Nem tűnt fel önnek valami? Voltak olyan vendégek, akik máskor nem szoktak itt lenni? Esetleg követte valaki a Rottenführert?

– Nem, Katsche többnyire egyedül ment haza. Tegnap is. Mivel nem lakik messze.

– És odakint az utcán? Ott sem követte senki?

Bestmann a fejét vakarta.

– Fogalmam sincs. Innen bentről egyébként sem látni, hogy mi folyik odakint. Hála istennek már elmúltak azok az idők, amikor minden este attól kellett félni, hogy a vörösök ripityára törik a boltot, már nem szaladgálok ki ötpercenként a kocsma elé, hogy megnézzem, mi folyik ott.

Rath ismét visszavette a szót.

– Hol ült Kaczmarek Rottenführer? – kérdezte Rath, mire a kocsmáros rémült tekintete visszaugrott rá.

Bestmann rámutatott az egyik nagy asztalra az ablak közelében.

– Utoljára ott.

– És kivel?

– Ezen már gondolkoznom kell. Idegenek mindenesetre nem voltak köztük. – Bestmann a homlokát ráncolta. A gondolkodás szemlátomást tényleg nagyon fárasztotta. – A Sturmführer már elment, azt hiszem – mondta végül –, de Möller és Landvogt még itt voltak. Meg Peters is.

Rath kitépett egy üres lapot a jegyzetfüzetéből.

– Írja csak fel nekem ezeket a neveket, kérem!

Bestmann buzgón bólintott. Kivette a füle mögül a ceruzát, megnyalta a hegyét, és jegyzetelni kezdett. Mintha csak egy jó zsíros italszámla tételeit adta volna össze, ráadásul még a homlokát is ráncolta közben. Rath körülnézett a kocsmában, a szeme lassan hozzászokott a félhomályhoz. Az L alakú söntés tágasabb volt, mint ahogy azt az ember várta volna. Nyolc asztal, abból kettőnél akár tíz-tizenkét ember is elfért. A székeket már feltették az asztalokra, de még nem volt kitakarítva. A cipőtalpa minden lépésnél beleragadt a padlóra száradt sörfoltokba. A pult mellett egy ajtó, amelyen át a hátsó helyiségekbe lehetett jutni. A falon lógó palatábla még az előző napi ételt hirdette: Gulyásleves 30 pfennig.

Rath Gräfet figyelte, akinek a tekintete ugyancsak a kocsmát pásztázta, és közben azon gondolkozott, vajon mennyire bízhat még meg az egykori munkatársában. Az államrendőrség nem egyszerűen csak egy másik rendőrség volt. A mániákus, mindent ellenőrizni akaró politikai rendőrség minden rendőrnyomozó számára ellenségnek számított. És ez mindig is így volt. Éppen ezért vette olyan rossz néven Gräftől, hogy átnyergelt hozzájuk. A barátságuk egyébként már korábban tönkrement, így Rath a csalódása mellett bizonyos megkönnyebbülést is érzett, amikor az egykori bűnügyi titkára otthagyta a gyilkossági ügyosztályt, és átment a politikai rendőrségre.

Erre most mégis újból együtt dolgoznak. Csakhogy a bűnügyi titkár most már az államrendőrség felügyelője volt, és nem tűrte, hogy utasítgassák. Korábban Rath egyszerűen elküldte Gräfet, ha láb alatt volt, most viszont ott lógott koloncként a nyakán. Legalább attól az SS-egyenruhás piperkőctől sikerült megszabadulnia, rásózta Andreas Langéra.

Mindeközben ő Gräffel együtt lépésről lépésre visszakövette Horst Kaczmarek utolsó útját egészen az SA-s törzskocsmáig. Végig nyitva tartották a szemüket, és alig váltottak szót egymással.

Semmi különös nem tűnt fel nekik. A vasúti híd mellett frissen ásott gödrök jelezték, hogy a városi vasút számára új hidat építenek, egyébként az útjuk temetők és gyárak mellett vezetett. Minden arra utalt, hogy Kaczmarek Rottenführer, útban hazafelé a kocsmából és a cimboráitól, belefutott egy csapat kommunistába, akik éppen jelszavakat mázoltak a házfalakra, és ezért végül az életével fizetett.

Miután zárva találták Kaczmarek törzskocsmáját, kirángatták a kocsmárost az ágyából. Hans Bestmann közvetlenül a kocsma fölött lakott, és álmos szemmel pislogott a korai látogatókra, de Gräf jelvényét látva gyorsan kiment az álom a szeméből.

– Itten van az összes – szólalt meg újból Bestmann, és visszadugta a ceruzacsonkot a füle mögé. Rath négy nevet látott a papírcetlin, amelyet a kocsmáros odanyújtott neki.

– Címeket nem tud?

– Nem vagyok én lakcímjegyzék. De mind a 101-es csapatban vannak.

– Itt a törzskocsmában biztosan van valahol egy kartoték…

Bestmann csak a vállát vonogatta.

– Fogalmam sincs. Én csak a kocsmáros vagyok.

– Az meg hová vezet? – kérdezte Rath, a pult melletti nagy csapóajtóra mutatva.

Bestmann most még rémültebben nézett, mint ahogy az egy ilyen kérdésnél várható lett volna.

– Hátra.

– Mit nem mond…

– A konyhába, a vécékhez, meg ilyesmi.

– Mi az, hogy ilyesmi?

Mielőtt a kocsmáros még bármit szólhatott volna, Rath kinyitotta az ajtót. Egy hosszú, keskeny folyosón találta magát, amelynek a végén egy másik ajtót látott, egy masszív acélajtót, amely fölött a tábla tényleg a mosdóhelyiségre utalt. A balra lévő csapóajtó a konyhába nyílott. Rathot viszont jobban érdekelte az a jobb kéz felől nyíló egyszerű faajtó, amelyre azt írták, hogy MAGÁNHELYISÉG.

– Oda nem mehet be! – kiáltotta Bestmann, de Rath ekkor már lenyomta a kilincset. Az ajtó halk nyikorgással kinyílt.

– És miért nem?

– Az a Sturmführer irodája.

– De hát éppen azt keresem – válaszolta Rath, és belépett a helyiségbe.

Itt mintha még ritkábban szellőztettek volna, mint a söntésben. Állott cigarettafüst szaga csapta meg az orrát. A tágas irodát egy jókora íróasztal uralta, amelyen két fekete telefon állt, mögötte egy nagy bőr irodaszék, előtte három, fából készült, jóval szerényebb ülőalkalmatosság. A falak mentén polcok, irattartó szekrények és egy nagy fegyverszekrény. A szobában ugyanakkor meglepően kevés náci kegytárgyat lehetett látni, csak a 101-es rohamcsapat SA-lobogója állt a fegyverszekrény mellett a falhoz támasztva, és csak egyetlen Hitler-kép árválkodott a falon. Sehol egy Röhm-portré. Ahogy a berlini SA-főnök, Karl Ernst arcképe is hiányzott. Lehetséges, hogy a 101-es rohamcsapat tagjait nem érdekelték a feljebbvalóik, de az is lehet, hogy a weddingi SA-sok nem nagyon örültek a Röhmről és Ernstről keringő pletykáknak, amelyek szerint mindketten inkább a saját nemükhöz vonzódnak. És hogy nem csak politikai okokból vették magukat körül fiatal és stramm SA-legényekkel.

Rath hallotta, ahogy Bestmann fújtatott az ajtó előtt. A kövér kocsmáros mögött megjelent az ajtóban Gräf, és mintha némi rosszallás tükröződött volna a tekintetében, de Rathot ez egy cseppet sem érdekelte. A nyomozó odament az iratszekrényhez, és kihúzta a Me-Ri felirattal ellátott fiókot.

– Na látja, Bestmann úr? – mondta Rath. – Így nem is kell zaklatnunk a maga Sturmführerét a lakcímek miatt.

Rath végignézte a kartotéklapokat. Möller, Landvogt, Peters, és a negyedik személy, egy bizonyos Reimann, mindannyian ugyanabban a fiókban. Ez nagyon praktikus. Ha már itt volt, kihúzta a fölötte lévő fiókot is, és kihalászta belőle a Kaczmarek elnevezésű kartotéklapot.

– Azt nem veheti ki csak úgy – tiltakozott Bestmann.

– Természetesen kivehetem. Rendőr vagyok.

– De…

– Szerintem maga csak a kocsmáros – förmedt rá a felügyelő Bestmannra. – Mi lenne, ha maga végezné a saját munkáját, és közben én is végzem az enyémet?

– De hát még ki se nyitottunk – feleselt a kocsmáros.

– Talán mégis főzhetne nekünk egy kávét. Mit gondol?

Bestmann Gräfre nézett, és amikor az semmit sem szólt, elkotródott a konyha felé, majd nem sokkal később már hallani lehetett, ahogy vizet enged egy bádogedénybe.

Gräf karba font kézzel megállt az ajtóban.

– Gereon, elárulnád nekem, hogy mi a francot csinálsz? – kérdezte.

Rath felemelte a kartotéklapokat.

– Megszereztem a tanúk lakcímét – válaszolta Rath.

– Ez egy SA-rohamcsapat irodája. Ide nem törhetsz be csak úgy.

– Nyitva volt az ajtó.

– Ne gyerekeskedj már! Pontosan tudod, hogy hogy értem. Ráadásul bírói végzés nélkül…

– A nemzeti forradalomnak hála ilyesmire már nincs is szükség.

– Te is tudod, milyen érzékeny az SA az ilyesmire.

– Egy SA-tag gyilkosát keressük. És felkutattam a feltételezett tanúk lakcímét, ennyi az egész.

Gräf elhúzta a száját. De egy szót sem szólt, csak egy utolsó nagy sóhaj kíséretében elhagyta az irodát. Rath felírta a címeket, és közben igencsak meglepődött valamin. A belépés dátumán. 1932. augusztus 5., péntek. Tulajdonképpen semmi különös nem volt benne. Csak annyi, hogy mind az öt SA-s, aki előző este egymás mellett ült a kocsmában, ugyanazon a napon lépett be a náci párt, az NSDAP rohamcsapatába.

Rath feljegyezte a dátumot, és visszatette a kartotéklapokat a helyükre, amikor a szomszéd helyiségben fütyülni kezdett a vízforraló kanna. Rath kiment a Sturmführer irodájából, és benézett a konyhába.

– Minden visszakerült a helyére, Bestmann úr, a Sturmführer semmit nem fog észrevenni belőle.

A kocsmáros bólintott.

– Mindjárt készen van a kávé – mondta.

– Jól van, akkor töltsön is nekünk egy-egy csészével! Én addig benézek oda, ahová a király is gyalog jár.

A mellékhelyiséget jelző kis tábla alatti acélajtó egy keskeny hátsó udvarra nyílott. A mosdó ajtaja mellett, az udvar túlsó falánál egy mosdókagyló lógott a falon. A Bestmann-féle italkimérés vendégeinek a szabad ég alatt kellett kezet mosniuk.

A mellékhelyiség – egy fából tákolt és kicsempézett vizelde, amelyben legfeljebb négy ember fért el egymás mellett – kegyetlenül bűzlött. Rath, amennyire csak lehetett, próbálta visszatartani a lélegzetét. És végül iszonyúan örült, hogy a mosdókagyló a szabadban van.

Miközben a kezét mosta, körülnézett az udvaron, amely azon a helyen legfeljebb nyolc méter széles volt, és csak jóval hátrébb szélesedett ki ismét, egy nehezen belátható sarokká a vendéglő és a szomszédos ház között. Nagyjából az udvar közepén volt egy csatornafedél, amelynek a csapadékvizet kellett elvezetnie, de a látványa sötét emlékeket ébresztett Rathban. Egy lövés, egy feltépett seb, egy élettelen emberi test. És a csatornába szivárgó vér. Ennek már öt éve volt, de a képek még mindig gyakran felbukkantak a tudatalattija mélyéről, előző éjszaka is erről álmodott, a holttestről, amelyet el kellett hantolnia. Így az első pillanatban most is azt hitte, hogy csak képzelődik, amikor meglátta a száradt rozsdabarna csíkot a földön, amely némi kerülővel egyenesen a csatornarácshoz vezetett. De nem képzelődött. A csík egy kissé megfakult ugyan, de jól felismerhető maradt. Rath leguggolt, és az ujjával megtapogatta a száraz csíkot. Amikor az ujját a vízsugár alá tartotta, a porcelánfehér mosdókagyló vérvörösre színeződött.

Rath visszament a kocsmába, és Gräfet a kocsmárossal együtt a söntésben találta. Bestmann letakarított nekik egy kis asztalt, és arra tette le a kávéskannát meg a három csészét. Még tejre és cukorra is volt gondja.

Gräf felcsapta a jegyzetfüzetét.

– Voltak zűrök a kommunistákkal az utóbbi időben? – kérdezte Gräf, és Rath most először bosszankodott igazából amiatt, hogy nem egyedül jött.

– Itt mindig vannak zűrök a kommunistákkal – válaszolta Bestmann, aki mintha örült volna, hogy végre ismét ismerős terepen mozoghat. – Mindig is volt. Ne higgyék azt, hogy nincsenek többé kommunisták Berlinben! A harc folytatódik.

Rath egy pillanatra azt hitte, hogy a kocsmáros előad egy karlendítést, és elrikkantja magát, hogy „Heil Hitler!”, de a férfi jobb karja éppen csak megrándult.

– Nagy segítséget jelentene számunkra, Bestmann úr – mondta Gräf –, ha szolgálhatna nekünk néhány névvel. – Gräf letette az asztalra a jegyzetfüzetét, és odatolta a kocsmáros elé, aki ismét kivette a grafitceruzacsonkot a füle mögül.

Rath nem ült le a két férfi mellé. Állva kortyolt bele a kávéjába. Tej és cukor nélkül.

– Bocsásson meg, hogy újból meg kell zavarnom, Bestmann úr – szólalt meg Rath, miután a kocsmáros felírt néhány nevet, ezúttal lakcímekkel együtt –, de vérnyomok vannak a belső udvaron.

Bestmann felnézett.

– Tessék? – kérdezte a kocsmáros, de látszott rajta, hogy pontosan értette Rath kérdését, és még pontosabban tudta, miről van szó.

– Vér. Valaki vért öntött a csatornába. A mosdókagylónál. Tényleg nem történt tegnap semmi különös?

– Biztosan a hentestől jön – szólalt meg végül Bestmann.

– Miféle hentestől?

– A Thönissen hentesüzletből. A szomszédból. A vécé melletti ajtó az üzlet hátsó kijárata. Közösen használjuk az udvart. – A kocsmáros az egyik üres székre mutatott. – De hát üljön már le, felügyelő úr, és igya meg nyugodtan a kávéját!

– Ezt közelebbről szemügyre kell vennem – mondta Rath, és visszatette a csészéjét az asztalra.

Még az udvarra vezető folyosón járt, amikor meghallotta, ahogy a söntésben széklábak csikorognak a padlón. Bár nem látta, de pontosan el tudta képzelni, ahogy a kocsmáros felpattant, amilyen gyorsan csak az ormótlan teste és a jókora túlsúlya lehetővé tette.

A mellékhelyiség mellett, a mosdókagyló túlsó oldalán tényleg volt két ajtó, amelyekkel Rath korábban egyáltalán nem foglalkozott, és amelyeken szigorú gót betűkkel csak két szó állt: BELÉPNI TILOS!

– Ez az ajtó vezet a henteshez? – kérdezte Rath, és a kocsmáros, aki időközben utolérte, bólintott. – Azt hihetné az ember, hogy egy trafóállomás vagy egy éhes oroszlán van az ajtó mögött, olyan fenyegető ez a tábla.

– Csak hogy senki ne tévedjen be az ajtón – mondta Bestmann. – A vendégeim néha igencsak… jókedvűek, amikor felkeresik a mosdót.

Rath bólintott, mintha mindent értene.

– De a vér – mondta azután a halványuló nyomra mutatva a földön – nyilvánvalóan ebből az irányból folyt a csatorna felé. Nem a hentesüzlet felől.

A kocsmáros megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs – mondta. – Mit tudom én, ki mit csinált itt tegnap az udvaron.

Rath tekintete a nagy bádog szemetesvödörre siklott, amely jóval hátrébb állt a falnál. A kocsmáros az előbb ugyanis a válaszadás közben többször is odasandított.

Minél közelebb ért Rath a vödörhöz, annál áthatóbbá vált a rothadó hús és az alvadt vér bűze. Egy nagy rajnyi fekete légy rebbent fel a szemetesből, amikor Rath levette a fedelét, és belepillantott a meghatározhatatlan, véres, nyálkás masszába.

– A szemetest közösen használják a hentesüzlettel?

– Így olcsóbban jön ki. Meg hát tőlük veszem a húst. A hentesek meg nálam isszák meg a sörüket. Egyedül az SA-s kuncsaftokból nem nagyon lehet megélni.

– Mégis, mi ez a gusztustalanság ebben a vödörben? – kérdezte Rath, és undorodva elfordította a fejét.

A kocsmáros a vállát vonogatta.

– A disznóvágás maradéka, a szag alapján én legalábbis annak mondanám.

– Én eddig azt hittem, hogy a disznóvágás maradéka kerül a kolbászba.

– Ami nem kerül bele a kolbászba… Mit tudom én. Nem vagyok én hentes. Minden azér’ csak nem mehet bele.

– Ők maguk vágnak is?

– Hébe-hóba. De többnyire a vágóhídról hozzák.

– És tegnap? Tegnap volt itt vágás?

– Meglehet. De hát minek akarja tudni?

Tényleg, miért is? Mivel nem volt biztos benne, hogy tényleg állati vér folyt a csatornába, itt, az egyik SA-törzskocsma hátsó udvarán. Rath visszafojtotta a lélegzetét, és még egyszer belenézett a nagy szemeteskukába. Véres, vörös, meghatározhatatlan csomók hevertek a szemét tetején, lehetetlen volt megmondani, hogy emberi vagy állati maradványok. És legfelül, a véres húskupac közepén, Rath csak most látta meg, ahogy az utolsó legyek is elrepültek róla, ott trónolt egy szemgolyó. A felügyelő beleborzongott a látványba, mintha ez a vértől tocsogó húskupac kíváncsian éppen őt nézte volna.

Minden azér’ csak nem mehet bele.

Habár most már elhitte a kocsmárosnak, amit a nyesedékről mondott, Rathnak komolyan meg kellett küzdenie az öklendezéssel, amely egyszerre kegyetlen erővel tört rá. Rath olyan erővel csapta rá a fedőt a szemetesre, hogy az csak úgy zörgött.

4. fejezet

Büdös zoknik és áporodott férfiizzadság szaga ülte meg a helyiséget. Andreas Lange visszafojtotta a lélegzetét, és néhány szemét- meg szennyeskupacon átvágva kinyitotta az ablakot. Emlékei szerint még sohasem járt ennyire igénytelen agglegénylakásban, mint amilyen Horst Kaczmareké volt, pedig hét év rendőri szolgálat alatt megfordult már néhány idegen lakhelyen. A padlón szétszórva különféle ruhadarabok hevertek, amelyekről képtelenség lett volna megmondani, koszosak-e, vagy tiszták. Az ágy előtt üres sörösüvegek és egy halom újság, az asztalon további üvegek, egy csordultig telt hamutartó, egy összegyűrt papírzacskó, rajta az Aschinger nagy A betűje, mellette zsíros sültkolbász-massza, amelyre rászáradt egy adag mustár. Zümmögő légycsapat rebbent fel róla, amikor Lange az asztal közelébe ért.

Lange felütötte az egyik agyonolvasott újságot az ágy melletti kupacból. A magazin A nagyváros veszélyei címet viselte, és meglehetős nyíltsággal mutatta be, milyen veszélyek leselkednek egy vidéki lányra, aki a nagyvárosba érkezve rossz férfiakkal találkozik. Lange átlapozta a füzetet. Már rögtön az első néhány oldalon megjelent néhány sajátos szexuális gyakorlat. A többi, részben még viseltesebb füzet hasonlóan ízléstelen szennylap volt, többnyire szadista beütéssel. Nem homoszexuális témájúak voltak, de nem kevésbé számítottak tiltottnak. Az ilyesfajta pornográfiáért az erkölcsrendészet bárkit jól megszorongathat, ehhez még csak százhetvenötösnek sem kell lenni.

– Tulajdonképpen mit keresünk itt? – kérdezte Pfeiffer az ajtóból. A főbérlő asszonysághoz hasonlóan, aki csak vonakodva nyitotta ki nekik a bútorozott szobát, az államrendőrség SS-Truppführere is megállt az ajtóban.

Lange megpróbálta valahogy palástolni a bosszúságát. Amióta ez a Pfeiffer kísérgette, egy pillanatig sem viselkedett rendőrként, a kérdései is inkább egy renitens tanú kötekedését idézték. Lange ezt a kérdést is sokkal inkább Irma Höhfeldtől várta volna, aki azóta durcás képpel kísérgette őket, hogy az albérlőjét, Horst Kaczmareket keresve becsengettek hozzá. Az SA tagjai után csak az SA tábori vadászai nyomozhatnak, jelentette ki a nő, Lange pedig csodálkozva hallgatta, milyen jól értesült a főbérlő asszonyság az ilyesfajta dolgokban. Még a Titkos Államrendőrség jelvénye sem hatotta meg, csak akkor enyhült meg valamelyest, amikor megtudta, hogy Kaczmarek után nem gyanúsítottként nyomoznak, hanem épp ellenkezőleg, egy bűntény áldozataként.

– Meggyilkolták?

Lange egy bólintással válaszolt.

– Ezek az alávaló vörös disznók! Halomra kellene lőni őket, nem szabad nekik kegyelmezni!

Langét egy kissé meglepte az idős hölgy drasztikus szóhasználata.

– Maga most egy konkrét emberről beszél?

– A kommunistákról beszélek, ki másról? Arról a vörös bagázsról. Még mindig túl sokan vannak szabadlábon. Mindet a falhoz kéne állítani.

A többi rutinkérdést azután egytől egyig olyan barátságosan válaszolta meg, ahogy azt az ember egy idős hölgytől elvárná. Nem tűnt fel az utóbbi napokban semmi különös az albérlővel kapcsolatban? Nem. Gyakran előfordult, hogy későn ért haza az SA-törzskocsmából? Igen, gyakran. Általában mikor? Úgy egy óra körül. Nem lepődött meg, hogy az albérlője előző éjszaka nem jött haza? Ilyesmi néha előfordult korábban is, úgyhogy nem foglalkozott vele.

– Ezek az SA-sok egyfolytában bevetésen vannak, néha még éjjel vagy a városon kívül is. Kaczmarek úr néha napokra eltűnt.

Abból pedig, ami az éjszaka odakint az utcán történt, az idős hölgy semmit nem vett észre.

– Egész éjjel jönnek-mennek a vonatok. Akkora zajt csapnak, hogy akár le is lőhetnének valakit, azt sem hallaná meg senki.

– Hogy képes maga egyáltalán ekkora lárma mellett aludni?

– Szokás kérdése. Meg hát vattadugó van a fülemben.

A főbérlő asszonyság egy barátságos mosoly kíséretében zsebre vágta Lange névjegykártyáját, „arra az esetre, ha eszébe jutna még valami”. Csak akkor vált ismét durcássá, amikor Lange megkérte, hogy nyissa ki Kaczmarek szobáját, és megértette, hogy a rendőröknek eszük ágában sincs ilyen gyorsan távozni. És Langénak minden meggyőzőerejére szüksége volt ahhoz, hogy Irma Höhfeld végül elővegye a kulcscsomóját, és odavezesse őket az elhunyt náci szobájához.

És amikor végre célhoz értek, Pfeiffernek egyszerűen nem volt jobb dolga, mint feltenni ezt az ostoba kérdést:

– Tulajdonképpen mit keresünk itt?

Irma Höhfeld, akit az albérlője mocskos alsóneműi szemlátomást jobban zavartak, mint a földön heverő szennylapok, olyan arcot vágott, mintha Pfeiffer a szívéből szólt volna.

– Hogy mit keresünk, tisztelt kolléga – válaszolta Lange az egyik pornófüzetet lobogtatva –, csak akkor tudom megmondani önnek, ha megtaláltuk.

– Szeretném emlékeztetni rá – oktatta ki pimaszul Pfeiffer –, hogy mi most itt egy gyilkossági ügyben nyomozunk. És hogy az áldozat lakásában tartózkodunk.

– Nem szükséges emlékeztetnie. Öt éve dolgozom gyilkossági nyomozóként – válaszolta Lange, egyenesen Pfeiffer szemébe nézve, de a Truppführer inkább elfordította a tekintetét. – Ezért aztán tudom, hogy a legkisebb apróságokra is oda kell figyelni. Minden részletnek lehet köze a halálesethez.

Lange visszatette a füzetet a kupacra, és nekilátott a fiókok átkutatásának. Ekkor végre Pfeiffer is belépett a szobába, még mindig bizonytalanul, mint aki nem tudja, mit csináljon, egyáltalán részt vegyen-e a szoba átkutatásában.

Fura figura, állapította meg magában Lange. De SS-es, szóval mindenképpen résen kell lenni vele. Pfeiffer arcvonásait nem igazán lehetett nőiesnek nevezni. Nem, ahogy Lange belegondolt, Huber Pfeiffer inkább úgy nézett ki, mint egy nő. Mint egy nő, aki úgy néz ki, mint egy férfi.

Troppföhrer Pfeiffer, dörmögte az orra alatt Rath felügyelő az imént, egy nyugodtabb pillanatban, tökfej három f-fel. Ami viszont nem akadályozta meg abban, hogy a következő percben bevetésre küldje a pasassal.

– Lange, keressék fel Pfeiffer kollégával az elhunyt lakását! – mondta Rath olyan hangosan és olyan katonásan, ahogy Lange még sohasem hallott parancsot tőle. – Ezen az eseten együtt dolgozunk a Titkos Államrendőséggel.

És ebből Lange rögtön tudta, hogy ez nem lehetett Rath ötlete. Reinhold Gräf egyszerűen nem hagyott más választást a korábbi főnökének. És most, az új Németországban a Titkos Államrendőrség volt közelebb a tűzhöz, így a politikaiaknál időközben felügyelővé avanzsált Reinhold Gräf fújta a passzátszelet. Andreas Lange ellenállt az ilyesfajta kísértéseknek; felügyelőjelöltként lehúzott ugyan négy hónapot a politikai rendőrségen, de utána visszatért Gennat gyilkossági ügyosztályára.

Pfeiffer – a szerencsétlen antréjától eltekintve, amellyel teljesen tönkretette Engerland tanúkihallgatását – idáig nem sok vizet zavart. Amíg csak bambán nézte, hogy mi történik, addig Lange nem nagyon foglalkozott vele. Ráadásul ez a három f-es tökfej még csak nem is volt rendőrhivatalnok: csak egy SS-Truppführer, bármiféle rendőrségi kiképzés nélkül, akit a bajtársaival együtt azért helyeztek át Münchenből Berlinbe, hogy Himmler elképzelései szerint teljesen átalakítsák a porosz Titkos Államrendőrséget.

Lange egyelőre nem adott utasítást Pfeiffernek, egyszerűen csak keresztülnézett rajta, és folytatta Kaczmarek fiókjainak átkutatását, félredobálva a kezébe akadó holmikat, fehérneműket, zoknikat, papírlapokat és a fényképeket, amelyeken az elhunyt az SA-s bajtársaival pózolt, meg Kaczmarek viperákból és bokszerekből álló kisebb gyűjteményét. Aztán nekilátott a ruhásszekrény átkutatásának, és igencsak meglepődött, amikor meglátta a gondosan felakasztott, elegáns alkalmi öltönyt és a hófehér inget, amelyet egy hosszú télikabát választott el Kaczmarek ruhatárának többi, meglehetősen egyszerű darabjaitól, a durva lenvászon ingektől és a lengőzsebes nadrágoktól. A fehérneműs polcok gyakorlatilag üresen álltak; Kaczmarek ruhatárának többi része szétszórva hevert a szoba padlóján, a székeken és az ágyon.

Lange ezenkívül csak egy pár fényesre suvickolt cipőt talált, meg egy fekete lakkcipőt a ruhásszekrény alján, amely tökéletesen illett az alkalmi öltönyhöz.

– Kaczmarek úr gyakran járt operába? – kérdezte Lange a főbérlő asszonyságtól, aki még mindig az ajtóban állt, és gyanakvóan figyelte, hogy mit művel.

– Nem tudom elképzelni, hogy kedvelte volna az operát. Az étkezőben van egy rádió, de azt csak akkor hangosította fel, ha valami induló szólt belőle. És persze akkor – tette hozzá gyorsan az idős hölgy –, ha a Führer beszélt.

– De akkor milyen alkalmakra vette fel az alkalmi öltönyét? – Lange a magasba tartotta a feketén csillogó cipőt, és a szekrényben lógó elegáns öltönyre mutatott.

Irma Höhfeld a vállát vonogatta.

– Sohasem látta ebben az öltönyben?

– Dehogynem. Többször is.

– És nem tudja, hogy kinek a kedvéért vágta így glédába magát?

– Bizonyára szórakozni ment.

Lange visszatette a lakkcipőket a helyükre, és nagyon meglepődött. A ruhásszekrény alja mintha nem lett volna rendesen lerögzítve, az egyik deszkalap elmozdult a helyéről. Lange vissza akarta tolni a lapot a helyére, de ahogy megfogta, az egész a kezében maradt. A deszkalap alatt egy üreg volt, amelyben valami fémes dolog csillogott. Lange kivett egy másik deszkalapot is, majd még egyet, és nem akart hinni a szemének. Horst Kaczmarek dupla fenekű szekrényében egy világháborús Mausert és egy modern Walther PPK-t találtak, jelentős mennyiségű töltény társaságában, amin Lange, lévén egy SA-legényről volt szó, különösebben nem is csodálkozott. Ugyanakkor volt ott még valami, ami egyáltalán nem illett Horst Kaczmarekhez, és ami még a finom alkalmi öltönynél is jobban meglepte Langét: a titkos rekeszből ugyanis szépen összerendezett papírkötegek kerültek elő.

Andreas Lange halkan füttyentett, amikor meglátta Werner von Siemens különböző, de minden esetben szigorú és pofaszakállas portréit: vörösesbarna húszmárkás bankjegyek, szépen összekötegelve, zárjeggyel összefogva. Kissé használtak, de kétségtelenül igaziak. Lange legalább tízezer márkára becsülte az értéküket, ami elég szép summa volt egy egyszerű SA-Rottenführer számára.

5. fejezet

Éppen azon gondolkozott, hogy elolvas még egy fejezetet, és utána felkeresi Guidót az új ügyvédi irodában, amikor megszólalt a telefon. Charly letette a könyvet, Irmgard Keun egyik regényét, amelyet már egyetlen közkönyvtárból sem lehetett kikölcsönözni, mivel nem igazán illett az új időkhöz, és amelyet emiatt Charly még inkább nagyra tartott, mivel visszaidézett egy letűnt korszakot. Azt, amelyet most megvetően rendszeridőknek neveznek, és amely Charly szemében jóval modernebbnek tűnt a mostaninál, amelyben egyfolytában az új világról és az új kezdetről papolnak. Charly odament a tálalóhoz, és felvette a kagylót.

Néha úgy érezte, már a telefon csöngéséből tudja, hogy Greta Overbeck hívja. Most mindenesetre egy cseppet sem lepődött meg, amikor meghallotta a barátnője hangját. Greta rögtön a tárgyra tért, az udvariaskodás nem az ő stílusa volt.

– Az előbb járt itt egy fiatal hölgy, és téged keresett.

– Akkor nagyon el van tévedve. Már ezer éve nem lakom ott, a Spenerstraßén.

– Fogalmam sincs, honnan szerezte meg a címet. De úgy tűnt, ismer valahonnan. Csodálkozva nézett rám, amikor ajtót nyitottam neki, aztán Charlotte Ritter felől érdeklődött. Nyilvánvalóan azt sem tudta, hogy már Charlotte Rathnak hívnak.

– Megmondta a nevét?

– Nem. Egyébként sem beszélt valami sokat. Nem volt túl közlékeny, de azért nem tűnt úgy, mint aki kettőig sem tud elszámolni. A húszas évei elején vagy közepén járhat, karcsú, és pimasz arca van.

– Hm. – Charly elgondolkozott. – Fogalmam sincs, ki lehet. Mégis mit akarhat tőlem?

– Nem árulta el. De megkérdezte az új címedet.

– Amit te remélhetőleg nem adtál meg neki.

– Természetesen nem. Uhlandstraße három.

– Tessék?

– Éppen most ment ki a házból. Még bérkocsival is legalább tíz perc az út odáig, de szerintem inkább a városi vasúttal járhat. Vagy gyalog. Mindenesetre van elég időd, hogy keress egy kellemes helyet a kedvenc szállodánk teraszán.

Charly most már értette, mire gondol a barátnője, és akaratlanul is elmosolyodott.

– Benned egy detektív veszett el.

– Nagyon kedves vagy. De az tényleg nem nekem való. A végén még mindenféle ostoba gondolataim támadnának, és feleségül mennék egy rendőrhöz.

– Mintha bárkihez is feleségül akarnál menni!

– Ki tudja? A női lélek kiismerhetetlen. Én a sajátomat mindenesetre nem tudom kiismerni. De most nincs időnk a cseverészésre. Gyerünk, szedd a lábad! Nagyon izgulok, és majd mindent szépen mesélj el nekem!

Azzal Greta letette a kagylót.

Charly egy pillanatra elgondolkozott, majd magára kapott egy könnyű kabátot, felrakta a pórázt Kirie-re, és lesietett vele a lépcsőn. Az Uhlandstraße 3. nem messze volt tőlük, mindjárt a sarok után, csak a Steinplatzig kellett elmennie, és megkerülni a házat, amelyben egykor a korábbi főnöke, Bernhard Weiß lakott. Berlin korábbi rendőrfőnöke 1933 márciusában az utolsó pillanatban még éppen el tudott menekülni az otthonából, mielőtt az SA megrohamozta a lakást.

A Pension am Steinplatz teraszán – a panzió valójában egy szálloda volt, ráadásul nem is éppen a legolcsóbbak közül való – Charly már eltöltött néhány délutánt, többnyire Greta társaságában. A barátnője, akivel hosszú évekig együtt lakott Moabitban, nem igazán szerette Charly új lakását a Carmerstraßén, úgyhogy többnyire a közeli panzióba ültek be egy kávéra, és ott is többnyire a teraszon foglaltak helyet, amely a szálloda Steinplatzra néző utcafrontjától egészen az Uhlandstraßéig elnyúlt. Ilyenkor a terasz elég kihalt volt, úgyhogy Charly szabadon választhatott magának helyet. Az asztalsorok végében ült le, srégen szemben a hármas számú házzal, és Kirie pórázát a szék lábára tekerte.

A pincér nem igazán repesett az örömtől, hogy ennyit kell gyalogolnia Charly miatt, de zokszó nélkül kivitt neki egy pohár vizet, egy kis kanna kávét és egy aznapi Tageblattot.

Charly gyorsan végzett a napilappal. Az újságolvasás újabban nem okozott különösebb élvezetet. A Vossische Zeitung, amelyet gyerekkorától kezdve olvasott, néhány hete, kétszázharminc év után nem jelent meg többé. És egy ideje az egykor liberális lapokat, így például a Berliner Tageblattot se nagyon lehetett megkülönböztetni a náci újságoktól. Charly jobban tette volna, ha magával viszi a könyvét, de a nagy sietségben ott felejtette az asztalon.

Azért továbbra is maga elé tartotta a Tageblattot, és néha kikukucskált fölötte az utca túlsó oldalára. A hármas számú ház előtt semmi sem történt. Ezek szerint az ismeretlen nőszemély megspórolta a taxipénzt, és inkább a városi vasutat választotta.

Már teljesen kihűlt a kávé a kiöntőben, amikor végre megjelent valaki, akire ráillett Greta személyleírása: egy fiatal, vörös hajú nő. Tízperces késéssel ugyan, és Charly már nem nagyon hitt benne, hogy Greta terve beválik, ezért kikérte a számlát. Így viszont gyorsan rendelt még egy pohár Selters ásványvizet az éppen arra járó pincértől, és továbbra is szemmel tartotta a ház bejáratát.

A vörös hajú nő átment az utca túloldalára, és gyors pillantást vetett a szálloda teraszára, Charly azonban ügyesen elbújt az újság mögött. Az idegen nő megállt a hármas számú ház előtt. A lépcső aljában nem voltak névtáblák, a portást kellett megkérdezni, ha az ember keresett valakit. Ahogy a háztömb túlsó oldalán is, ahol Rathék laktak. Charly még mindig nem tudta megszokni, hogy ilyen puccos környéken él.

Greta egész jól leírta a nőt, akinek még az Uhlandstraße házainak árnyékában is világított a vörös haja. Charly nem látta rendesen az arcát, és az idegen nő most hátat fordított neki, ahogy néhány lépést hátrált, és a ház homlokzatát bámulta. Mintha képtelen lenne elhinni, hogy Charlotte Ritter egy ilyen házban lakik.

Valahonnan ismerős volt neki a fiatal nő, talán a mozgása, talán az, ahogyan a fejét hátrabillentette, de halvány fogalma sem volt róla, hogy ki lehet. És minél jobban törte a fejét rajta, annál kevésbé akart leesni a tantusz.

Nem úgy a kutya. Charly nem tudta, mi az oka, talán a nő szagát fújta át hozzájuk a szél az Uhlandstraße túloldaláról, Kirie mindenesetre izgatottan csóválta a farkát, szökdécselt, és látszott rajta, hogy a legszívesebben rögtön átrohanna az utca túloldalára. A következő pillanatban Kirie felborította a széket, amelyhez Charly kikötötte, és rohanni kezdett, átugrotta a szálloda teraszát a járdától elválasztó alacsony kerítést, és átvágott az úttesten. A vörös hajú nő megfordult, amikor meghallotta, hogy a kutya ugatva rohan felé, maga mögött húzva a pórázát. És ebben a pillanatban, ahogy megfordult, Charly is rájött, honnan ismeri a nőt.

– Alex? – kiáltott fel Charly sokkal hangosabban, mint ahogy eredetileg szerette volna.

Alexandra Reinhold éppen azzal volt elfoglalva, hogy fogadja Kirie viharos üdvözlését, de ahogy felnézett, a szeme elkerekedett. Amikor meglátta Charlyt, egy pillanatra a szája elé kapta a mutatóujját, és Charly még jobban elszégyellte magát, hogy meglepetésében ilyen hangosan felkiáltott. Csak négy-öt ember ült a teraszon, de ők mindannyian érdeklődve figyelték a jelenetet.