A mű eredeti címe: Takmer dokonalá

Copyright © Michala Ries, 2025

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Barics Veronika, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-991-8 (papír)

ISBN 978-963-614-992-5 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal-Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Madarász György

Korrektúra: Szilasi Éva

Magyar borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel az www.animuskonyvek.hu webáruházban.

PROLÓGUS

KAMILA

Nem vagyok az a végzet asszonya típus, akivel a filmekben vagy a könyvekben lehet találkozni. Ez tény, és ezzel már megbékéltem. Átlagos vagyok és egész szép, ha jól kialszom magam, vagy felteszek egy kis rúzst.

Amikor kamaszkoromban az osztálytársaim a külsőm vagy az alkatom miatt gúnyoltak, anyukám arra bátorított, hogy engedjem el ezeket a fülem mellett, hiszen a sugárzó személyiségem messze túlragyogja a fizikai hiányosságaimat. Azt is mondogatta, hogy azok a kis szarháziak meg ugyanolyan agyatlanok, mint a szüleik.

Igen, az ő személyisége is épp olyan ragyogó, mint az enyém.

– Csak légy önmagad! – suttogta a hajamba, amikor átölelt. És én az is maradtam.

Megtanított arra, hogy az önbecsülésem nem a külső megjelenésemtől függ, és még csak attól sem, hogy mit gondolnak rólam mások. Hála neki, tudom, hogy minden pillanatban önmagam lehetek. Nem kell alakoskodnom senki és semmi kedvéért. Megmutatta, hogy mindannyiunkban van valami szép, ugyanakkor mindenkiben, kivétel nélkül, ott van a zűrzavar is.

Összefoglalva: Istentől kaptam egy olyan genetikai alapot, amelytől a világ seggre esik, és megkaptam tőle a legjobb szülőket is. Tőlük pedig a legnagyobb ajándékot – az önmagamba vetett hitet.

A nevem Kamila Debnárová.

Huszonkilenc éves vagyok.

Fagyit árulok, más egyéb mellett.

Alig van mellem.

Fűnyíró helyett két kecske büszke tulajdonosa vagyok.

Időnként… mondjuk úgy, szokatlan helyzetekbe keveredek. Én nem tehetek róla, ezek a dolgok csak úgy megtörténnek.

Imádom az életem!

Egy nap ebben a csodálatos életben felbukkant Robert, és elkezdtük írni a közös történetünket.

Fenekestül felforgattam az életét. Azt gondolta, a pokolból jöttem, kizárólag azért, hogy kínozzam őt.

Mennyire kell egy embernek elveszettnek lennie ahhoz, hogy még akkor se ismerje fel a szerelmet, ha az ott van épp az orra előtt?

Segítettem neki, hogy megtalálja önmagát. Aztán a szíve rátalált az enyémre.

Hogy hogyan is kezdődött ez az egész?

Megkergetett egy vaddisznó.

EGY NAP ROBERT ÉLETÉBŐL

Reggel, pontosan hat órakor a hálószobámban Johann Sebastian Bach zenéje csendül fel.

Kikapcsolom az ébresztőm, és ellenőrzöm a telefonomat. Felkelek és beágyazok. Bekapcsolom a kávéfőzőt. Megborotválkozom. Iszom egy kávét. Megreggelizem.

Berakom a tányérokat a mosogatógépbe. Bepakolom a laptopomat és az edzős cuccomat, majd elindulok otthonról.

Az utóbbi egy évben különleges projekten dolgoztam anyavállalatunk egyik külföldi székhelyén, és hiányzott ez a napi rutin. Visszatérésemet azonban váratlan változások tarkították. Új szomszédom lett, akinek szemmel láthatólag nagyon fura viszonya van az állatokkal. Félszemű macskája az udvarom közepén ül, és engem figyel.

– Kotródj! – mordulok rá.

Erre felemeli a farkát, és kihívóan rám kacsint. Egyszer, az egyetlen szemével. Majd prüszkölve elmenekül, amikor teszek felé egy fenyegető lépést.

Megvető pillantást vetek a szomszéd udvar felé, ahol egy könnyűszerkezetes faház áll. Az ingatlanügynök azt ígérte, hogy az a terület lakatlan marad. Még két év sem telt azóta, erre ez történik.

Tegnap Eminemet hallgattak.

És azok a kecskék! Kettő is van belőlük. Amikor fúj a szél, idáig érezni a szagukat. Nem beszélve a pszichotikus mekegésükről. Az egyikük folyton olyan hangokat ad ki, hogy az egy átlagos kecskénél meglehetősen szokatlan.

Már korábban eldöntöttem, hogy házban szeretnék élni, mert a lakásban zavartak a szomszédok. Nyilvánvalóan rosszul értékeltem ki az adatokat, mert itt aztán semmivel sem jobb. Tulajdonképpen az emberek zavarnak. Úgy általában.

Útban a munkahelyem felé látom, ahogy egy kutyát sétáltató túlmozgásos nő integet nekem. Visszaintek ugyan, mert az illem megkívánja, de ezt remélhetőleg elég visszafogottan teszem ahhoz, hogy felfogja, nincs igényem az interakcióra.

Talán éppen ő és a kutyája tehet arról, hogy tegnap este beleléptem valamibe.

Hét óra előtt öt perccel érek be a munkahelyemre.

– Jó reggelt, Robert! Hogy aludt? – mosolyog rám a recepciós.

– Jó reggelt, Anna! – intek felé.

Egyszer csak megunja. Már három éve dolgozom itt, és minden reggel megkérdezi.

Sosem értettem, miért vágynak az emberek fölösleges beszélgetésekre. Alvási szokásaim elemzése munkatársi kommunikációnk viszonylatában teljes mértékben irreleváns.

Belépek az irodámba, és leteszem a laptopomat a makulátlanul tiszta asztalomra. Szeretem a hatékonyságot, ezért szeretem a munkámat. A matematikai statisztika egyértelmű, pontos logikát és összpontosítást igényel.

Nincsenek kérdések az alvásról, nincsenek macskák, amelyek nem értik a telekhatár lényegét.

Belemerülök a munkába.

Négy órával később kopogás hallatszik, amit aligha lehet kopogásnak tekinteni – igazából egyetlen nagy koppanás. A kopogás definíciója két-három rövid ütés. Már ebből az elégtelen megnyilvánulásból tudom, hogy ki az. Leonard lép be.

– Szevasz, öcsém! Bocs, hogy kések, fogorvosnál voltam, amúgy már reggeltől itt lennék. Üdv újra itt, gyere egy ölelésre!

– Sajnálom, hogy a szüleid nem leptek meg egy testvérrel, de én nem vagyok az öcséd. És maradj ott, ahol vagy! Nem kívánok érintkezni veled – nézek rá mogorván.

– Tudod, hogy sokkal lazább lennél, ha dugnál egy jót? – lep meg egy széles mosoly kíséretében.

– Tisztában vagyok vele, hogy történelmi és statisztikai tények is alátámasztják, amit mondasz – bólintok rá bosszúsan, mert igaza van.

Nem vagyok azonban az alkalmi szex híve, és annak a nőnek, akivel szexuális kapcsolatba kerülök, meg kell felelnie bizonyos… követelményeknek.

– Az ördögbe is, nem dugtál egész évben, amíg távol voltál, vagy mi?

Lehunyom a szemem, és válasz nélkül hagyom.

Nem vagyok tisztában azzal, mi értelme is lehet ennek a barátságnak. Nem vesznek körül emberek. Valójában Leonard az egyetlen, akit a barátomnak tekintek. És teszem ezt annak ellenére, hogy milyen laza és barátságos, miközben persze azt gondolja magáról, hogy még vicces is. Kapcsolatunk úgy indult, hogy nem volt hajlandó békén hagyni. Állandóan jött, folyton beszélt hozzám, próbálkozásai ugyanolyan kitartóak voltak, mint a recepciós csajé. De neki végül sikerült közel férkőznie hozzám. Máig nem értem, milyen előnyei származnak ebből a barátságból, hiszen annyira különbözőek vagyunk. Rájöttem, hogy Leonard kielégíti az emberi kapcsolatok iránti szükségletemet. Végső soron a kapcsolódás természetes emberi igény.

Külföldi tartózkodásom idején nem láttam okot arra, hogy hazajöjjek – a ház karbantartására felvettem valakit, de Leonard eljött meglátogatni a családjával. Jelenlétük… nos, nem volt kellemetlen a számomra.

– Tudok egy nőt neked – jelenti be elégedetten. – Leszervezek neked egy randit vele.

– Nem szükséges, köszönöm. Képes vagyok barátnőt találni magamnak.

Leül az asztalomra, pedig tudja, hogy ezt nem szeretem. A fenéknek semmi keresnivalója az asztal lapján.

– A felgyülemlett szexuális energia negatívan befolyásolja az agyi működést. Ez közismert tény. Teli tartállyal nem vagy képes maximális teljesítményt nyújtani. Gondoskodni róla, szakmai érdek.

– Tudsz arról, hogy egész évben, mialatt Párizsban voltam, senki sem beszélt a herémről?

– És pontosan ez a te bajod. Sonja gyönyörű, magas szőkeség. Emellett intelligens is. Gondoskodik a golyódról, te pedig szuper leszel a munkádban.

– Három dolog nem elég – hunyom le a szemem.

Leonard odahajol hozzám, közben a haja a homlokába hullik.

– Ne gyere nekem a listáddal! Szeretőről nem ésszel döntünk, elég, ha a farkunkra hallgatunk. Higgy nekem, sokkal kisebbek az elvárásai, mint az agyadnak!

– El kellene menned fodrászhoz – javaslom neki.

– Reménytelen eset vagy – rázza meg a fejét Leonard, miközben feláll, és beletúr túl hosszúra hagyott hajába.

– Az én drága feleségem orgazmus közben szeret belekapaszkodni, úgyhogy nem. Ebéd fél egykor?

– Délben.

Vág egy grimaszt, de nem fűz hozzá megjegyzést.

– Arra a randira majd még visszatérünk – int, és becsukja maga mögött az ajtót.

Fáradtan hátradőlök, és kinyújtózkodom. Igyekszem kitörölni a fejemből, milyen egy nő orgazmus közben. Nem Leonard felesége, természetesen. Kidomborodó mellkas, lehunyt szem, izzadt test, sóhajok.

Tényleg hiányzik a szex. Úgy ellazít, ahogy arra a hétköznapi életemben más nem képes. Viszont annyira azért nem hiányzik, hogy emiatt alább adnám az elvárásaimat.

Párizsban találkoztam egy nővel. Viszonyunkat elég rövidre zártam, mivel egy idő után érzelmeket várt el tőlem, én azonban nem tudtam ezt megadni neki. Mást, aki megfelelő lehetett volna, az utóbbi egy évben nem találtam.

Talán létrehozhatnék egy profilt egy társkereső oldalon. Már a legelején egyértelműen meghatároznám az elvárásaimat. Arra régen rájöttem, hogy a nők nem igazán értékelik a listámat, sértőnek találják, ezért nem is beszélek róla. Az ismerkedős oldalon viszont ez akár rendben is lehetne, ott az emberek simán megadják a partnerükre vonatkozó preferenciáikat.

A zsebemből előhúzok egy összehajtott papírlapot. Tulajdonképpen… készen állok arra, hogy megállapodjak. Hogy családot alapítsak. Már csak meg kell őt találnom. A Nőt. Létezik, tudom.

Széthajtom a lapot, ami az én tökéletes barátnőmről szól. Az egyes pontokat az életem különböző területeire és a lehetséges veszélyeire vonatkoztatva határoztam meg. Jó néhány napot töltöttem el a listámmal. Úgy állítottam össze, hogy a potenciális házasság sikerére a lehető legnagyobb legyen az esély. A saját szükségleteimre, a közös véleményekre és álláspontokra épül. Biztosan találok egy olyan nőt, aki értékeli az egyértelmű szabályokat és a tiszta asztalt.

Pontosan 11:59-kor állok fel a székemből, magamra öltöm a zakóm, és elindulok Leonard után. Nem szívesen hagyom ott a munkám, de a rendszeres táplálkozás szükséges az anyagcserém szempontjából.

Öt perccel később már az étteremben vagyunk. Leonard egy olyan asztal felé közelít, ahol egy nő ül. Lélekben felsóhajtok.

A szociális kapcsolatai miatt nem fogok egy órán belül visszaérni az irodába, ahogy eredetileg terveztem. Felborítja az egész napomat.

Leonard nem tesz jót az emésztésemnek. Egy üres asztalnál akarok helyet foglalni, de ő megragad a vállamnál fogva.

– Ő itt Sonja, ma velünk ebédel. Sonja, ő az én barátom és kollégám, Robert!

– Szia, Rob, örvendek! – nyújtja felém a kezét.

– Robert – javítom ki tartózkodóan, röviden megszorítom renyhe kezét, és segítek neki helyet foglalni. Aztán gyilkos tekintetet vetek erre az idiótára.

– Nagyon örülök, hogy találkozni akartál velem. Leo sokat mesélt rólad.

– Nem tudtam róla, hogy te is jelen leszel az ebédnél – jegyzem meg szárazon, hogy ne legyenek téves elképzelései. Arcán egyértelmű döbbenet tükröződik.

– Robert imádja a meglepetéseket – száll be Leonard.

– Tényleg? – vonom fel csodálkozva a szemöldököm, mert akkor tudatosul bennem, hogy ez a nő ugyanolyan ártatlan a dologban, mint én.

Nem akarom megbántani az érzéseit. A nők többségének vannak, valószínűleg ő sem kivétel ez alól. Szóval nincs más választásom, mint némi udvarias érdeklődést mutatni.

– Hol dolgozol, Sonja? – kérdezem, amikor rendelünk.

– Szociális munkát tanultam, ezen a szakterületen is maradtam. A munkám…

Nem figyelek tovább, hitetlenkedve nézek Leonardra. Olyan nőt igyekszik rám sózni, aki szociális munkásnak tanult?

Valahogy túlélem az ebédet. Amikor búcsúzunk, elutasítom az újabb találkozásra vonatkozó javaslatát. Meglepően elegánsan fogadja, amit én őszintén értékelek.

Amikor elindulunk vissza az irodába, zsebre tett kézzel Leonard felé fordulok.

– Kérdezd meg a feleséged, nincs-e egy elvált barátnője három gyerekkel. Vagy egy levelezőn végzett filozófiahallgató, az kiváló lenne.

Anita, Leonard felesége, hihetetlenül aggódik a magánéletem miatt. Folyton ki akar házasítani.

– Tudod, hogy nem híve a listádnak. Nem tudja megemészteni, hogy néhány pont alapján akarsz feleséget választani – vonja meg a vállát Leonard.

– Hisz nem is tudja, mi van azon a listán.

Leonard tud róla, hogy létezik, sőt néhány pontját ismeri is, de sosem látta. Még senki sem látta. Túl személyes.

– Halhatatlan szerelem? – kérdezi.

– A szerelem elviekben nem akadály, de a listámon nem szerepel.

– A szerelem az egyetlen, ami ott tartja melletted a nőt.

– Úgy véled, hogy a jó kapcsolat alapja egy absztrakt és nem mérhető tényező? – nézek rá szkeptikusan.

– A szerelemért az emberek harcolnak, feláldozzák magukat, és meghalnak. Szóval, igen, a jó kapcsolat alapja ez, még ha nem is mérhető. Mi tart benne egy kapcsolatban, amikor jön egy krízis? Az ész nem, az elküld. A szerelem az – von vállat Leonard. – Miért szól erről millió film és könyv? Ez mozgatja az emberiséget. A szeretet magad iránt, a gyerekek, a partnered, a fejlődés, a tudomány, a természet, az állatok iránt. Nem lennél olyan jó a munkádban, ha nem szeretnéd. Te komolyan látod magad, amint egyszer majd azt mondod a gyerekeidnek, hogy az anyjuk egy értelmes döntés volt? A gyerek a szülői szeretet gyümölcse akar lenni, nem egy statisztikai valószínűségé.

Legutolsó mondata azon a helyen talált be, ahol ritkán járok.

– Javaslom, hogy valamit dobj ki a listából, és helyette vedd fel rá a szerelmet!

– A lista nem állandó, kiegészíthetem új dolgokkal anélkül, hogy bármit ki kellene húznom róla. Egyszer már megtettem – mondom szórakozottan, még mindig arra a bennem lévő pontra összpontosítva. Nem szeretem, mert nem tudom az ellenőrzésem alatt tartani. Legyőzöm a késztetést, hogy a tenyeremmel végigdörzsöljem a mellkasom.

– Milyen ponttal egészítetted ki?

– A műkörömmel – dünnyögöm az orrom alatt, és megrázom a fejem, hogy kitisztuljon.

– Műköröm? Miért?

– Mindjárt az irodában vagyunk, majd máskor elmesélem – összpontosítok újra rá.

Leonard megáll a járdán, néhány méterre a cégünk épülete előtt.

– A „majd elmondom máskor” azt jelenti, hogy sosem fogod elmondani. Ismerlek, tudom, hogyan próbálsz kitérni a válaszadás elől. Ha nem árulod el, beülök az irodádba, és Cocomelon számokat fogok neked lejátszani, amíg ki nem szedem belőled.

Veszélyes fegyvereket vetnek be azok a felnőttek, akiknek gyerekeik vannak.

Milyen lehetőségeim vannak?

Ha nem mondom el neki, tényleg megteszi, amivel fenyeget. Képes rá, és sosem lenne vége. Olyan, mint egy vadászkutya, amikor valami érdekeset szimatol.

Ha elmondom neki, a következő tíz évben ezzel ugrat majd.

Elméletileg akár le is zárhatnám ezt a barátságot, és akkor ezt az időkeretet jelentősen lerövidíthetném.

Leonard kezét a mellkasára helyezi, és jelentőségteljesen dobog a lábával.

– Szóval? Négy perc múlva egy. Vár a munka. Csalódott lesz, ha elkésel.

Idióta.

– Nem itt, elmondom az irodában.

– Ez valami pikáns dolog lesz. Menjünk!

Amikor becsukódik mögöttünk az ajtó, leülök a helyemre, és ellenőrzöm, mennyi az idő.

Van egy percem.

– Egyszer az egyik barátnőm ki akarta próbálni rajtam a prosztatamasszázst.

– És te hagytad, hogy bedugja az ujját a fenekedbe? – mereszti rám Leonard színlelt sokk hatása alatt a szemét.

– A prosztatának több idegvégződése van, mint a pénisznek.

– Az lehet, de a pénisznek van egy előnye: nem a fenekedben van – nevet fel Leonard. – Viszont még mindig nem értem, milyen összefüggésben van ez a műkörömmel?

Tudom, hogy alig bírja visszatartani a nevetését.

– Egy orvos húzta ki belőlem az ügyeleten.

Leonard a földre zuhan, és röhög, mint egy eszelős. Megrázom a fejem, és visszatérek a munkámhoz. Már így is késésben vagyok. Szeretem a rendet. Az időbeosztást. Biztonságot ad, hogy ellenőrzés alatt tartom az életemet.

– Megőrizted emlékbe? – préseli ki magából két nevetés között. – És miért nem vártad meg, amíg természetes úton távozik? Nem próbáltad meg kinyomni?

Nem veszek róla tudomást, nem vagyok hajlandó elmagyarázni neki, milyen kellemetlen érzés egy idegen tárgy jelenléte a végbélben. A barátnőm ugyan nagylelkűen felajánlotta, hogy kihúzza, de nem engedtem őt újra az anális területem közelébe. Úgyhogy elmentem az ügyeletre. Egy másik városba.

– Tűnés! – szólítom fel.

– Bocsi, bocsi. Én… – Feltápászkodik a földről, és lesöpri a nadrágját. – Már megyek. Csak egy kérdésem van még. Milyen színű volt? Csillogós? Csillámokkal kirakva?

Egy újabb röhögőgörcsöt követően becsukja maga mögött az ajtót, és még elcsípem, ahogy az orra alatt motyogja: Ezt Anita nem fogja elhinni!

Felsóhajtok. Remélem, elhiszi, és rákényszeríti majd, hogy kipróbálják.

Lehunyom a szemem, és olyan kép úszik a szemem elé, amire nem igazán vágyom. Kinyújtom a karom az egér után, elszántan igyekszem a munkámra összpontosítani.

Rózsaszínű, csillámokkal.

Munka után edzeni megyek, majd a súlyzózás után leúszom egy kilométert. Vacsorát rendelek a kedvenc éttermemből, és hazaviszem.

Alig szállok ki a kocsimból, amikor megint meghallom a mekegést. Ha nincs pénze állatorvosra, majd én kifizetem. Biztosan van valami baja. Egyetlen egészséges kecske sem ad ki ilyen borzalmas hangot.

És nem kéne már aludnia? Éjszaka van. Azt hittem, úgy természetes, hogy a farmon élő állatok sötétedés után visszavonulnak az istállóba.

Belépek a házba, átöltözöm melegítőbe és egy pólóba, majd nyugodtan megvacsorázom. Aztán a dolgozószoba felé veszem az irányt. Egy volt professzorom kért meg, hogy fussam át a készülő könyvének kéziratát.

Két órát töltök a szöveg javításával, majd dzsessz-zenével indítok, és töltök magamnak abból a whiskey-ből, amit Leonardtól kaptam a születésnapomra.

A jelleme… hát, határeset, de az alkoholok terén kiváló az ízlése. A tökéletes naphoz már csak a nőtársaság hiányzik. Holnapra kijelölök egy idősávot az ismerkedős oldalak feltérképezésére. Az utóbbi időkben nincs kedvem normális világban nőt keresni. Sőt, csak a bolond ismétli ugyanazt a mintát, és várja, hogy más eredményt kapjon. Így viszek a szerelmi életembe egy kis változatosságot. Majd kiderül, milyen eredményt hoz.

Statisztikai szempontból nyilvánvaló, hogyha a virtuális világban elegendő mennyiségű nőt szólítok meg, aki átmegy a szűrőmön, abból valami csak kijön. Ez a valószínűségszámítás egyik törvénye.

Pittyen a mobilom. Megnézem a bejövő üzeneteket, Leonard az.

L: Azt gondolom, hogy az ember az életben sok mindent szerethet. De igazából, és teljesen csak egyet. Te a munkát választottad. De ez mindig is egyoldalú kapcsolat marad. Ne áldozd fel az egész életed, Rob!

R: A feleséged miért nem a saját számáról ír?

L: Én mondtam neki, hogy rá fogsz jönni. Állítólag engem komolyabban veszel, mint őt.

L: Viszont igaza van. Marie Curie is mennyire szerette a munkáját, és nézd csak meg, hogy végezte!

R: Valójában senki sem bizonyította be, hogy a leukémiáját a röntgensugárzás okozta. Ez csak a legvalószínűbb lehetőség.

L: Mindig egyoldalú lesz a kapcsolat. Sehol egy orgazmus.

Félreteszem a telefonomat, és az ablakhoz lépek. Van benne igazság. Egyoldalú kapcsolat. Orgazmus nélkül.

És csalódás nélkül.