A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mieko Kawakami: Natsumonogatari. Bungeishunju Ltd., 2019

Első kiadás

Fordította Mayer Ingrid

Copyright © 2019 by Mieko Kawakami

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © Hinano Fujikawa

Szerzőfotó © Reiko Toyama

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Greskovits Endre

Kontrollszerkesztette Nagy Anita

Korrektor Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-023-1

A könyv fordítását és kiadását a Japán Alapítvány támogatta.

Tartalom

ELSŐ KÖNYV
2008 nyara

1 Szegény vagy?

2 Hogy még szebbek legyünk

3 Kié a melled?

4 Kik járnak a kínaiba?

5 Éjszakába nyúló beszélgetés

6 A legbiztonságosabb hely a világon

7 Minden, amihez már hozzászoktunk

MÁSODIK KÖNYV
2016 nyara – 2019 nyara

8 Nincs benned elég ambíció

9 Kis virágok innen-onnan

10 Válassza ki a helyes megoldást az alábbi lehetőségek közül!

11 Boldog vagyok, mert ma barátokra leltem, itt vannak a fejemben

12 Boldog karácsony

13 Problémás parancs

14 Légy bátor

15 Születni vagy nem születni

16 Ablak a nyárra

17 Mintsem hogy kiverjem a fejemből

ELSŐ KÖNYV

2008 nyara

1
Szegény vagy?

Ha meg akarjuk tudni valakiről, mennyire szerény körülmények között nőtt fel, a legegyszerűbb rákérdezni, hány ablaka volt a lakásuknak. Hogy mit ettek vagy viseltek, nem sokat árul el. A szegénység mértékét az ablakszám mutatja a legmegbízhatóbban. Mert a szegénység ablakszám kérdése. Minél kevesebb ablakuk volt, ha volt egyáltalán, annál egyértelműbb, hogy nem álltak jól anyagilag.

Egyszer felvázoltam ezt valakinek, már nem is tudom, kinek, aki rögtön közölte, hogy ez hülyeség. Mert például tegyük fel, hogy egyetlenegy ablak volt, de az, mondjuk, pont óriási, és kertre nézett, szóval egy hatalmas és csodás ablakos házzal csak nem nevezhetünk valakit csórónak.

De nekem erről az a véleményem, hogy ilyesmivel eleve csak az érvel, aki hírből sem ismeri a szegénységet. Kertre néző ablak. Óriási ablak. Jó, de miféle kert? És egy óriási ablak, az meg milyen?

A szegények világában a hatalmas vagy csodás ablaknak még a gondolata sem merül fel. Számukra ugyanis az ablak az elvileg egy beszürkült üveglap valahol a szorosan egymás mellé tolt szekrények meg ócska farostlemez polcok mögött, amit egyébként sem láttak nyitva soha. Vagy a szintén sose működött, zsírtól beállt konyhai ventilátor melletti koszos, szögletes keret.

Ebből következőleg nem akkora csoda, hogy a szegénységről beszélgetni csak a szegényekkel van érkezésem, illetve ténylegesen is csak velük tudok. Jelen idejű szegényekkel vagy valaha volt szegényekkel. És én mindkettő vagyok. Szegénynek születtem, és az is maradtam.

Azt hiszem, mindez azért jutott most eszembe, és azért merengtem el rajta, mert ott ült velem szemben az a kislány a vonaton. A nyári szünet dacára kevésbé volt zsúfolt a Jamanote-vonal, mint amire számítottam; mindenki ült a helyén, és a telefonját nyomkodta, vagy olvasott.

A kislány ránézésre lehetett nyolc-, de felőlem akár tízéves is, egyik oldalán egy fiatal férfi ült, lábánál sporttáska, a másikon két lány, fejükön hatalmas, fekete masnis hajpánt, szóval a kislány egyedül kellett hogy legyen.

Nagyon sovány, bőre sötét árnyalatú. Napbarnított testén sokkal feltűnőbben látszottak a kerek, fehérre fakult napgombás foltok. Szürke nadrágszoknyájából kilátszó lába alig volt vastagabb, mint világoskék, ujjatlan pólójából kikandikáló karja. Elnéztem ezt a kislányt, ahogy ajkát összeszorítva, vállát felhúzva gubbaszt, arcáról valahogy süt a feszültség, és eszembe jutott róla gyerekkori önmagam, egyúttal bevillant a „szegénység” szó.

Jól megnéztem magamnak a kitágult nyakú, világoskék, ujjatlan pólót meg az eredetileg feltehetően fehér, de a kosztól már felismerhetetlen színű sportcipőt. Kicsit tartottam tőle, mi lesz, ha a kislány véletlenül kinyitja a száját, és én meglátom, hogy, mondjuk, az összes foga szuvas. Ráadásul nem volt nála semmiféle csomag. Se hátizsák, se táska, se egy kis szütyő. Vajon a jegyét meg a pénzét a zsebében tartja? Fogalmam sincs, hogyan öltöznek manapság a hasonló korú lányok, ha vonatra szállnak, de kicsit aggasztott, hogy nincs nála semmi.

Miközben figyeltem, elfogott a késztetés, hogy felálljak, odamenjek hozzá, és beszédbe elegyedjem vele valamiről, akármiről. Úgy éreztem, váltanom kellene vele néhány szót, amit más nem ért, mint amikor az ember egy kis jelet tesz a notesze csücskébe. De mit mondjak neki? Feltűnően erős szálú haja volt ‒ hát arról nekem is lett volna mesélnivalóm. Ismerem: meg se lebben, hiába fúj a szél. Meg hogy ne féljen, a bőrbetegség elmúlik felnőttkorára. Vagy mégiscsak az ablakokról beszéljünk inkább? Nálunk, mondanám, nem volt olyan ablak, ahonnan ki lehetett látni a szabadba, nálatok vannak ablakok?

A karórámra pillantottam, éppen déli tizenkettőt mutatott. A vonat tovagördült a forró nyári mozdulatlanságban, majd egy tompa hang szólalt meg a hangszóróban: a következő megálló Kanda. Az állomásra érve az ajtók megkönnyebbült sóhajjal nyíltak ki, és a délidő dacára egy máris igen részeg öregember tántorgott be a szerelvénybe. Többen ösztönösen elhúzódtak tőle, a férfi pedig halkan felnyögött. Mellig érő őszülő szakálla, akár egy szétcincált fém dörzsiszivacs, kusza tömegben omlott jobb napokat látott munkaruhájára. Egyik kezében ronggyá gyűrt, egyszer használatos nejlonszatyrot szorongatott, a másikkal megpróbált elérni egy kapaszkodót, de elvesztette az egyensúlyát, és majdnem orra bukott. Az ajtók bezárultak, a vonat továbbindult, és mire visszanéztem, a kislány már nem volt sehol.

Miután beértünk a Tokió pályaudvarra, és kijöttem az ellenőrző kapun, megtorpantam a hihetetlen tömeg látványától. Vajon honnan jönnek és hová tartanak? Nem is csupán tömegnek tűntek, inkább valami furcsa verseny résztvevőinek. Elfogott a szorongás, mintha épp az orrom alá dörgölték volna, hogy én vagyok az egyetlen, aki nem ismeri a verseny szabályait. Megmarkoltam a vászonszatyrom pántját, és nagyot sóhajtottam.

Tíz évvel azelőtt jártam először a Tokió pályaudvaron. Azon a nyáron, amikor betöltöttem a húszat, és persze aznap is ugyanilyen dögmeleg volt, mint ma, amikor az ember nem győzi törölgetni az izzadságát.

Kedvenc szerzőim majd tucatnyi kötetével érkeztem, amelyeket abban a túlméretezett, strapabíró hátizsákban cipeltem, amit még gimnazista koromban egy turkálóban vettem hosszas vívódás után (azóta is megvan), pedig simán előreküldhettem volna őket a többi holmimmal, ahogy minden normális ember tenné, de én a kezem ügyében tartottam a könyveket, mint valami amuletteket, és egy pillanatra sem váltam meg tőlük. Azóta eltelt tíz év. 2008 lett. Erős kételyeim voltak, hogy ez lenne az a jövő, amiben húszévesen nagyjából elképzeltem magam harmincasnak. Még mindig nem olvassa senki, amiket írok (az internet eldugott sarkában porosodó blogomra, ahová néha felteszem az írásaimat, jó, ha napi egy látogató odakeveredik), és különben sem jelent meg tőlem nyomtatásban még semmi. Barátaim sem igen voltak. Nem változott a néhány lakásos társasház tetejének dőlésszöge, málló fala, a délutáni nap túl erős sugara, a megélhetésemet úgy-ahogy biztosító részmunkaidős állásom, amellyel, ha megszakadtam, sem kerestem sokkal többet havi százezer jennél, meg az sem, hogy egyre csak írtam, de továbbra sem volt fogalmam arról, hogy minek. Olyan volt az életem, mint egy régi polc egy könyvesboltban, ahol még a szüleim idejében rendelt kötetek sorakoznak, a változás mindössze annyi, hogy a testem pontosan tízévnyit öregedett közben.

Megint az órámra néztem, negyed egy volt. Mivel jó tizenöt perccel korábban érkeztem a megbeszélt időponthoz képest, nekidőltem az egyik vastag, hűvös kőoszlopnak, és figyeltem a jövés-menést. Különféle hangok és zörejek végtelen áramlatában egy zajos nagycsalád loholt látóterem jobb sarkából a balig rengeteg csomaggal. Jött egy másik család, az anya szorosan fogta a kisfiú kezét, akinek a vállán túlméretezett vizespalack lógott, majdnem a térdét verdeste. Valahol visítva felsírt egy csecsemő, és egy fiatal, erősen sminkelt, vakító fogsorú pár húzott el mellettem.

Elővettem a telefonomat a táskámból, és megállapítottam, hogy Makikótól se üzenet, se hívás. Ez annyit jelenthetett, hogy a megbeszéltek szerint gond nélkül rajta ülnek az Ószakából érkező sinkanszenen, és öt percen belül számíthatok rájuk a Tokió pályaudvaron. Abban maradtunk, hogy a Marunoucsi-vonal északi kijáratának közelében találkozunk. Elküldtem nekik térképen, meg el is magyaráztam, mégis aggódtam, és ellenőriztem a dátumot a telefonomon. Augusztus 20-a. Ez tehát rendben. Augusztus 20-án, 12:30-kor találkozunk a Tokió pályaudvaron, a Marunoucsi-vonal északi kijáratánál.

Szóval csak azért használjuk a gyerek írásjegyét a pete szóban, mert hozzáigazították a spermiumhoz , amiben ugyanez az írásjegy szerepel. Ez a mai nagy felfedezésem. Párszor kipróbáltam az iskolai könyvtárat, de nagyon bonyolult kölcsönözni, meg egyébként is kicsi a választék, kevés a hely, és sötét is van, ráadásul néha valaki megpróbálja kilesni, mit olvasok, úgy kell rejtegetni. Ezért kezdtem el mostanában igazi könyvtárba járni. Ott számítógépezhetek is, és a suli amúgy is teljesen leszív. Az egész hülyeség. Mindenféle értelemben. Leírni azt, hogy hülyeség, na, az is hülyeség. De a suli még hagyján, ott legalább maguktól elmúlnak a dolgok, otthon viszont nem, én meg nem tudok kétfelé gondolkodni. Írni bárhol lehet, ha van nálad toll és papír, ingyen van, és azt írsz le, amit csak akarsz. Nagyon jó módszer. Azt például, hogy valami nem tetszik, kétféleképpen is le lehet írni. De a kettő közül csak az egyik írásjegytől támad tényleg rossz érzésem, úgyhogy most azt fogom gyakorolni. Utálom. Utálom.

Midoriko

Makiko, aki meglátogatott Ószakából, a nővérem; kilenc évvel idősebb nálam, harminckilenc éves. A lánya, Midoriko hamarosan tizenkettő. Huszonhét évesen szülte, és egyedül neveli.

Tizennyolc éves koromtól néhány évig együtt éltem velük egy ószakai albérletben, amikor Midoriko újszülött volt. Azért alakult így, mert Makiko még terhesen szakított a férjével, és elkélt a segítség, meg anyagi okok is közrejátszottak, mindenesetre addig-addig jártam hozzájuk, míg rá nem jöttünk, hogy egyszerűbb összeköltöznünk. Így aztán Midoriko nem ismerte a saját apját, és tudtommal később sem találkoztak. Úgy nőtt föl, hogy semmit sem hallott róla.

Máig nem tudom, miért mentek szét Makikóék. Emlékszem, annak idején rengeteget beszélgettünk Makikóval a válásról meg a volt férjéről, meg arra is, hogy valamit nagyon nem tartottam okénak, de hogy pontosan micsodát, azt nem bírom felidézni. Makiko exe született tokiói volt, ott is nőtt fel, aztán alighogy Ószakába költözött a munkája miatt, megismerkedtek Makikóval, aki mintha szinte rögtön terhes is lett volna Midorikóval. Halványan rémlik, hogy a sztenderd nyelvváltozatot használta, ahogyan élő embert Ószakában akkor még senki sem hallott beszélni, és Makikót folyton bébinek hívta.

Mi eredetileg egy kis bérház második emeletén éltünk négyesben apánkkal és anyánkkal.

A lakás két egymásba nyíló szobából állt, az egyik kisebb volt, mint a másik. A földszinten kocsma. Kikötőváros lévén néhány perc séta után látni lehetett az óceánt. Emlékszem, nem tudtam ráunni a látványra, ahogy az ólomsötét hullámok hatalmas hangzavarral szinte szétrobbannak a szürke hullámtörőkön. Az egész városban érezni lehetett a tengervíz, az őrjöngő hullámok közelségét, éjjel pedig mindenütt hallatszott a részeg férfiak óbégatása. Gyakran láttam embereket az út szélén, épületek mögött görnyedni. Mindennaposak voltak az üvöltözések és a verekedések, sőt egyszer egy elhajított bicikli zuhant az orrom elé. A kóbor kutyák folyton kölykeztek, ezek hipp-hopp felnőttek, és megszülték a saját kölykeiket. Csak pár évig éltünk ott, mert mire iskolás lettem, az apám eltűnt, mi hárman a nagyanyám önkormányzati lakásába menekültünk, és attól fogva nála laktunk.

Alig hét évig éltem egy fedél alatt apámmal, akiről még gyerekként is láttam, mennyire kis termetű, szinte akkora volt csak, mint egy iskolás.

Sohasem dolgozott, éjjel-nappal a lakásban fetrengett, és Komi nagyi, az anyai nagyanyánk gyűlölte, amiért megkeseríti a lánya életét, Vakondoknak nevezte a háta mögött. Apám folyton ugyanazt a megsárgult atlétát és jégeralsót viselte, soha el nem rakott futonján heverészett a sarokban, és egy percre sem kapcsolta ki a tévét. Körülötte bulvárlapkupacok és hamutartónak használt üres sörösdobozok szerteszét, a füstöt vágni lehetett a lakásban. Még arra sem vette a fáradságot, hogy felénk forduljon, ha valamit akar, inkább egy kis kézitükröt használt, hogy ne kelljen változtatnia a testhelyzetén. Viccelődött is néha, amikor jó hangulatban volt, de alapvetően szűkszavú embernek ismertem, és egyetlen olyan alkalmat sem tudok felidézni, amikor játszott volna velünk, vagy elvitt volna minket valahová. Időnként egész váratlanul felhúzta magát heverészés vagy tévézés közben, akár minden látható ok nélkül, és ordítozni kezdett velünk, sőt néha az italtól annyira kikelt magából, hogy megütötte anyut. És ha már ott tartott, mindig talált rá okot, hogy odacsapjon nekem és Makikónak is, ezért mind iszonyúan féltünk attól a kis embertől.

Egyik nap, mire hazaértem az iskolából, az apám eltűnt.

Ugyanaz a sötét kis luk volt a lakásunk, továbbra is kupacban állt a szennyes a padlón, de elég volt apámnak kikerülnie a képből, máris minden megváltozott. Nagy levegőt vettem, és megálltam a szoba közepén. A hangomat próbálgattam. Először halkan, mintha csak a hangszálaimat ellenőrizném, de aztán kieresztettem a hangom, és artikulálatlanul felüvöltöttem. Senki nem volt ott. Senki sem szólt rám. Aztán táncikálni kezdtem, mint aki megkergült. Egyre könnyebbnek éreztem magam, minél tovább dobáltam a kezem meg a lábam kedvemre, gondolkodás nélkül, és éreztem, ahogy feltámad a bennem szunnyadó erő. Por a tévé tetején, piszkos edények a mosogatóban. A konyhaszekrény matricákkal teleragasztott ajtaja, az oszlop erezete, amibe a magasságunkat véstük. A megszokott hétköznapi tárgyakat most csillogónak láttam, mintha varázsporral hintették volna be őket.

De rögtön el is keseredtem. Jól tudtam már, hogy ez nem tarthat sokáig, és egy szempillantás alatt visszatér majd minden a régi kerékvágásba. Az apámnak kivételesen biztosan akadt valami dolga, és elment valahová, de visszajön. Letettem az iskolatáskámat, leültem a szokásos helyemre a sarokba, és felsóhajtottam.

De apám nem jött vissza. Sem a következő nap, sem azután. Nem sokkal később néhány férfi kezdett a nyakunkra járni, de anyám minden alkalommal elzavarta őket. Egyszer úgy tettünk, mintha nem lennénk otthon, és másnap reggel egy csomó cigarettacsikket találtunk a bejárati ajtó előtt. Ez így ment egy darabig, aztán nagyjából egy hónappal apám eltűnése után anyám fogta apám beágyazatlanul hagyott futonját, mindenestül kivonszolta a szobából, be a fürdőszobába, amit azóta nem használtunk, hogy a bojler elromlott. Döbbenetesen sárgának tűnt apám összeizzadt, zsíros, nikotinszagú futonja abban a penészszagú kis térben. Anyám meredten bámulta egy darabig, aztán hatalmas erővel rúgott bele egyet. Egy újabb hónap múlva pedig felrázott minket az éjszaka közepén, és bár a sötétben nem láttuk az arcát, olyan hangon hajtogatta, hogy ébresztő, keljünk fel, hogy tudtuk, nem jókedvében teszi. Taxiba szálltunk, és soha többé nem láttuk azt a helyet.

Fogalmam sem volt róla, miért kellett elmenekülnünk, hová tartottunk éjnek évadján, és mit jelentett mindez. Jóval később megpróbáltam mintegy mellesleg kiszedni anyámból, de mivel apámat akár csak megemlíteni is tabunak számított, soha nem kaptam egyértelmű választ. Nekem úgy tűnt, mintha aznap egész éjjel vaktában utaztunk volna a sötétségben, de végül a város átellenes részébe érkeztünk meg, imádott Komi nagyanyám házába, ami vonattal alig egyórányira lett volna.

Én rosszul lettem a taxiban, és anyám kiürítette a neszesszerét, hogy abba hányjak. Nem sok minden jött ki belőlem, a savanyúvá vált nyálat a kezemmel töröltem le a szájam széléről, és miközben anyu a hátamat simogatta, nekem végig az iskolatáskám járt a fejemben. Benne voltak a keddi órarend szerinti tankönyvek. A füzeteim. A matricáim. És a legalján, a jegyzetfüzetemben ott lapult egy kép egy kastélyról, amit napokon át rajzoltam, és előző este fejeztem be. A szájharmonikám az egyik oldalzsebben. Az evőeszközös zacskóm az oldalán lógott. A nemrég kapott tolltartóm a kedvenc ceruzáimmal, filctollaimmal és az illatgolyós üvegcsével meg a radírjaimmal. Meg a csillogós kupakok. Az iskolatáskám volt a mindenem. Éjjelente a fekhelyem mellett tartottam, az utcán menet közben mindig szorosan markoltam a pántját, és nagyon vigyáztam rá. Úgy gondoltam rá, mintha a saját szobám lenne, amit bárhová magammal vihetek.

De ott maradt. Átszáguldottunk az éjszakán, és hátrahagytunk mindent, a kedvenc fehér melegítőfelsőm, a babáim, a könyveim, a teáscsészém. Éreztem, hogy soha többé nem megyünk vissza abba a lakásba. Hogy soha többé nem veszem a hátamra a táskám, nem illesztem a tolltartómat a fűthető asztalkánk csücskébe, hogy írjak valamit a füzetembe, nem hegyezem majd ott a ceruzáimat, ahogy szoktam, és nem fogok olvasni annak a recés falnak dőlve. Fura érzés volt mindezeket végiggondolni. Mintha az agyam egy része kissé lebénult volna, csak bambultam magam elé, és nem éreztem elég erőt ahhoz, hogy megmozdítsam a kezem vagy a lábam. Azon merengtem, vajon tényleg én vagyok-e én. Mert az iménti énem még azt gondolta, hogy másnap reggel ébredés után szokás szerint elindul majd az iskolába, és végigül egy szokásos napot. Annak az énemnek, aki nem sokkal ezelőtt alváshoz készülődve lehunyta a szemét, meg sem fordult a fejében, hogy néhány óra múlva mindent maga mögött hagy, és egy taxiban zötykölődik majd az éjszakában anyjával és Makikóval, hogy soha ne térjen vissza.

Ahogy az ablakon át bámultam a kint elsuhanó sötétséget, úgy éreztem, mintha az a másik én, aki semmi ilyesmire nem számított, még mindig ott aludna a takaró alatt. Vajon mihez kezdek holnap reggel, ha felébredek, és észreveszem, hogy nem vagyok ott? Hirtelen elfogott a félsz, ahogy ezen gondolkodtam, és befurakodtam a vállammal Makiko karjába. Kezdtem elálmosodni. Egyre ereszkedő szemhéjam mögül zölden fénylő számokat láttam. Minél távolabb kerültünk otthonról, annál nagyobb számokat.

Elmenekültünk hát otthonról, és négyesben új életet kezdtünk Komi nagyinál, de nem tartott sokáig. Tizenöt éves voltam, amikor Komi nagyi meghalt, de anyut már két évvel azelőtt, tizenhárom éves koromban elveszítettük.

Hirtelen ketten maradtunk, mentőöv gyanánt megtaláltuk Komi nagyi elrejtett nyolcvanezer jenjét a házioltár mögött, aztán megállás nélkül, észvesztően sokat dolgoztunk Makikóval. Szinte nincsenek is emlékeim a kisgimnázium elejétől kezdve, amikor kiderült, hogy anyunak mellrákja van, egészen gimnazista koromig, amikor a tüdőrák elvitte Komi nagyit is. Túlságosan lefoglalt a munka.

Emlékszem a gyárra, ahol minden tavaszi, nyári és téli szünetben idősebbnek hazudtam magam a kisgimnázium három évén keresztül, hogy dolgozhassam. A plafonról lógó forrasztópákák zsinórjára és a szikrák sistergésére, a hatalmas kartonpapírhegyekre. De leginkább a bárra, ahová már általános iskolás korom óta bejárásom volt. Kis hely, anyám barátja vitte. Anyu több helyen dolgozott részmunkaidőben nappal, éjjelente pedig ebben a bárban. Makiko nálam hamarabb kezdett ott mosogatni, mert ő már gimnazista volt akkor, de nemsokára én is beálltam a konyhába, szakét és ropogtatnivalót készítettem elő, miközben figyeltem a részeg vendégeket és anyut, aki szórakoztatta őket. Makiko a mosogatás mellett elvállalt egy másik állást is egy grillétteremben, és olyan keményen dolgozott, hogy a nagyjából hatszáz jenes óradíjával százhúszezer jent is összegürcölt egy-egy jobb hónapban (aminek híre is ment a köreinkben), aztán néhány évvel a gimnázium után felvették főállásba, és ott is maradt, amíg csődbe nem ment az étterem. Utána terhes lett Midorikóval, megszülte, mindenféle munkát elvállalt, de még most, harminckilenc évesen is heti ötször a bárban dolgozik esténként. Tehát lényegében ugyanúgy él, ahogy anyánk annak idején – amikor egyedülálló anyaként szó szerint halálra dolgozta magát.