PHILIP K. DICK

AZ UTOLSÓ TRÉFA

IMPRESSZUM

Philip K. Dick: The Man Who Japed

Copyright © 1956 by A. A. Wyn, Inc. Copryight renewed 1984 by Laura Coelho, Christopher Dick, and Isaa Dick

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Man Who Japed

Mariner Books, Houghton Mifflin Harcourt, Boston, New York, 2012

Fordította: Pék Zoltán

Az Ulysses-részlet Szentkuthy Miklós fordítása alapján a Magyar James Joyce Műhely (Gula Marianna, Kappanyos András, Kiss Gábor Zoltán, Szolláth Dávid) munkája

ISBN: 978-963-419-624-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-625-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sós Dóra Gabriella

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Nagy Enikő

Műfaj: science fiction

1.

Reggel hétkor Allen Purcell, a legújabb és legkreatívabb kutatóügynökség haladó szellemű, fiatal elnöke elvesztett egy hálószobát, viszont nyert egy konyhát. Az automata folyamatot a falba elzárt, vas-oxiddal bevont szalag irányította. Allen nem tudta befolyásolni, ám a változást elfogadhatónak találta, hiszen már felébredt, és amúgy is a felkelésen gondolkodott.

Hunyorogva-ásítva felállt, tapogatva kereste azt a kart, ami kiengedi a tűzhelyet, amely szokás szerint megakadt: félig a falban és félig a konyhában. Egy határozott lökés elég lesz. Allen meglökte, és a tűzhely egy szusszanással előbukkant.

Ez volt az ő parányi királysága, ez a garzon, ahonnan látszott az áldott Momeg-torony. Ez a lakás volt a családi öröksége, a bérleti jogot több mint negyven éve védték vérrel és verejtékkel. A vékony gipszkarton falak felbecsülhetetlen értékű kockát alkottak, pénzben ki sem fejezhető teret.

Az immár teljesen kinyílt tűzhely egyben mosogatóként, asztalként és konyhaszekrényként is szolgált. Két zsanéros széket lehetett kihajtani alóla, az edények pedig az élelmiszerek alatt rejtőztek. A szoba nagy részét elfoglalta, de azért maradt elég hely felöltözni.

Közben a felesége, Janet is nehézkesen belebújt a papucsába. Homlokráncolva felmarkolt egy halom szoknyát, és hökkenten nézett körül. A központi fűtés még nem ért el a lakásig, Janet didergett. A hideg őszi reggeleken mindig úgy riadt fel; már három éve a felesége, de még mindig nem szokott hozzá a szoba változásaihoz.

– Mi a baj? – vetette le a pizsamát Allen. Őt felélénkítette ez a levegő, mélyet lélegzett belőle.

– Visszaállítom a szalagot. Talán tizenegyre. – Janet folytatta az öltözködést, lassan, sok felesleges mozdulattal.

– Terítsd ide a ruháidat, mint máskor – nyitotta ki neki a tűzhely ajtaját Allen.

A nő bólintott, és úgy tett. Az ügynökséget pontban nyolckor kellett kinyitni, vagyis Allennek elég korán kellett kelni, hogy a félórás sétát meg tudja tenni a zsúfolt utcán. Már most is neszek szűrődtek be odakintről és más lakásokból. A folyosón léptek csoszogtak; a közös fürdőszobánál biztos már sor áll.

– Menj előbb te! – mondta Janetnek. Azt akarta, hogy ő öltözzön fel és készüljön el előbb. Ahogy a felesége elindult, emlékeztette: – Ne felejtsd a törülközőt!

Janet engedelmesen összeszedte a kozmetikai erszényét, a szappant, fogkefét, törülközőt, és kiment. A folyosón összeverődött szomszédok üdvözölték:

– Reggelt, Mrs. Purcell.

Janet álmos hangja hallatszott be:

– Reggelt, Mrs. O’Neill. – Aztán az ajtó becsukódott.

Miután a felesége kiment, Allen kirázott két corto-tiamin kapszulát a gyógyadagolóból. Janet temérdek tablettát és sprayt tartott; kora kamaszkorában elkapta a brucellózist, az egyik olyan betegséget, amelyet a gyarmatbolygókon megkísérelt természetes gazdálkodás keltett újra életre. A corto-tiamint a másnaposságra vette be. Éjjel három pohár bort megivott, ráadásul éhgyomorra.

Számolt a veszéllyel, amikor behatolt Hokkaido térségébe. Sokáig dolgozott, este tízig bent maradt az ügynökségen. Aztán fáradtan, de még mindig nyughatatlanul bezárta az irodát, és kigurított egy kis ügynökségi hajót, egy egyszemélyes szilánkot, amivel az anyagokat küldözgették a Telemédiának. Elhagyta Newer Yorkot, egy ideig céltalanul repült, végül keletnek fordult, hogy meglátogassa Gatest és Sugermannt. De nem maradt sokáig, tizenegyre már visszafelé tartott. És kénytelen volt odamenni. Kutatást végzett.

Az ügynöksége teljesen eltörpült az iparágat uraló négy gigász mellett. Az Allen Purcell Rt. nem rendelkezett sem pénzügyi mozgástérrel, sem ötlettartalékkal. A propagandafüzetek napról napra készültek. Az alkalmazottak – művészek, történészek, erkölcsi konzultánsok, stiliszták, dramaturgok – a kibontakozó trendeket próbálták megjósolni ahelyett, hogy a múltban bevált sémákkal dolgoztak volna. Ez egyszerre jelentett hátrányt és előnyt. A négy gigász szűk látókörű volt, összeállítottak egy standard programtervet, amelyet tökéletesítettek az évek során; lényegében azt a kipróbált képletet használták, amelyet maga Streiter őrnagy még a forradalom előtti időkben. Akkoriban a Morális Megújhodás abban merült ki, hogy csoportosan vándorló színészek és előadók közvetítették az üzeneteket, márpedig az őrnagy zseniálisan értette a média működését. Az alapképlet persze megfelelt, csak vérfrissítés kellett. Az őrnagy maga is friss vér volt, eredetileg az Afrikaans Birodalom – az átalakított Transvaal Állam – tekintélyes alakja, aki felélesztette a saját korában épp csak szunnyadó erkölcsi erőket.

– Te jössz – tért vissza Janet. – A szappant meg a törülközőt otthagytam, menj csak be. – Ahogy a férfi elindult kifelé, az asszony lehajolt, hogy elővegye az edényeket a reggelihez.

A reggeli általában tizenegy percet vett igénybe. Allen a megszokott fürgeségével evett, a corto-tiamin elűzte az émelygést. Vele szemben Janet félretolta a félig elfogyasztott ételt, és elkezdett fésülködni. Az ablak gombnyomásra tükörként is szolgált: a Lakhatási Hatóságnak újabb ötletes helyspóroló fejlesztése.

– Sokáig voltál – szólalt meg Janet. – Mármint éjjel. – Felpillantott. – Ugye?

A kérdés meglepetésként érte Allent, mert a felesége nem szokott faggatózni. Janet elveszett a saját bizonytalanságának ködében, hiányzott belőle a rosszindulat. De nem is faggatózás ez, értette meg Allen, hanem szorongás. Bizonyára ébren feküdt, és aggódott, hogy ő jól van-e, a plafont bámulhatta tizenegy negyvenig, amikor hazaért. Ahogy éjjel levetkőzött, Janet nem szólt semmit, csak megpuszilta, amikor bebújt mellé, aztán elaludt.

– Hokkaidóban voltál? – kérdezte Janet.

– Csak átugrottam. Sugermann ötleteket ad. Stimulál a dumája. Emlékszel a Goethéről szóló füzetünkre? A lencsecsiszolásra? Nem is hallottam róla, amíg Sugermann nem említette. Az optikai téma egy jó Momeg: Goethe látta az igazi feladatát, azt, hogy a prizmák fontosabbak a költészetnél.

– De Sugermann egy tojásfej – gesztikulált Janet az ismerős ideges kézmozgással.

– Senki nem látott. – Allen ebben nagyjából biztos volt. Vasárnap este tízre a legtöbben már lefekszenek. Három pohár bor Sugermann-nal, fél óra Tom Gatesszel, aki chicagói jazzt játszott a fonográfon, ennyi. Végigcsinálta már párszor minden különösebb nehézség nélkül.

Lehajolt az oxford cipőjéért. Sáros volt, és mindkettőn nagy, rászáradt vörös festékfoltok éktelenkedtek.

– Az a művészeti osztály festéke – szúrta ki Janet. Az ügynökség első évében ő töltötte be a recepciós és az iktató szerepét is, jól ismerte az iroda működését. – Mit csináltál te vörös festékkel?

Allen nem válaszolt. Még mindig a cipőjét bámulta.

– Ráadásul sáros is. És nézd. – Janet lehajolt, és az egyik cipő talpáról egy fűszálat csippentett le. – Hol találtál füvet Hokkaidóban? Semmi nem nő azok között a romok között. Fertőzött terület, nem?

– De – erősítette meg Allen, mert így is volt. A háború alatt a szigetet lebombázták, elárasztották, és megfertőzték minden elképzelhető mérgező, halálos anyaggal. Ott nemhogy Morális Megújhodásról nem lehetett szó, de még fizikai újjáépítésről sem. Hokkaido pontosan olyan steril és halott, mint 1972-ben, a háború utolsó évében.

– Itt honos fű – tapogatta Janet a fűszálat. – Látszik rajta. – Élete nagy részét gyarmatbolygókon töltötte. – A textúrája sima. Nem importálták, itt nő a Földön.

– A Földön hol? – kérdezte bosszúsan Allen.

– A Parkban. Csak ott nő fű. Máshol csak lakóházak és irodaházak vannak. Ezek szerint a Parkban is járhattál éjjel.

A lakás ablakán túl az áldott Momeg-torony csillogott a reggeli napfényben. Alatta terült el a Park. A Park és a torony alkották a Momeg központját, az omfaloszt. Ott, a gyepek, virágok és bokrok között állt Streiter őrnagy szobra. A hivatalos szobra, amelyet még életében öntöttek, és amely százhuszonnégy éve állt ott.

– Átsétáltam a Parkon – ismerte el Allen. Az evést abbahagyta; a „tojások” kezdtek kihűlni a tányéron.

– De a festék… – Janet hangjában érződött az a bizonytalan félelem, amivel minden válságot fogadott, a baljós tehetetlenség, ami valahogy mindig megbénította. – Nem csináltál semmi rosszat, ugye?

Allen a homlokát dörgölve felállt.

– Fél nyolc, indulnom kell munkába.

Janet is felállt.

– De nem etted meg a reggelit. – A férje mindig megette a reggelit. – Nem vagy beteg, ugye?

– Beteg? Én? – Allen nevetett, szájon csókolta a feleségét, majd megkereste a kabátját. – Mikor voltam én beteg?

– Soha – mormolta az asszony, és aggódva fürkészte. – Soha nem volt semmi bajod.

A lakótömb földszintjén üzletemberek állták körül a tömbfelügyelő asztalát. Nagyban zajlott a rutinellenőrzés, és Allen is beállt a sorba. A reggel ózonillatot hozott, és az üde szag segített kiszellőztetni a fejét. Nem mellesleg segített helyreállítani az alapvető optimizmusát is.

A Főpolgár Bizottság minden lakótömbben női funkcionáriust nevezett ki, és Mrs. Birmingham tipikus képviselőjük volt: dundi, pirospozsgás, ötvenes nő, aki elegáns, virágos ruhát viselt, és a jelentéseket tekintélyt sugalló töltőtollal írta meg. Tiszteletet követelő pozíció volt, amelyet Mrs. Birmingham több éve betöltött már.

– Jó reggelt, Mr. Purcell – mosolygott rá sugárzón, ahogy a férfi sorra került.

– Helló, Mrs. Birmingham. – Allen megbiccentette a kalapját, mivel a tömbfelügyelők nagy hangsúlyt helyeztek az efféle apró udvarias gesztusokra. – Szép napnak ígérkezik, már ha nem felhősödik el.

– Kell az eső a vetésnek – viccelt Mrs. Birmingham. Tulajdonképpen minden ételt és gyártott terméket köztermrakéták hoztak; a korlátozott helyi készlet csupán mérceként szolgált, amolyan emlékeztetőként. A nő lejegyzett valamit a hosszú sárga noteszbe. – Ma még nem láttam a kedves feleségét.

Allen mindig szolgáltatott valami alibit a felesége lustaságára.

– Janet a Könyvklub gyűlésére készül. Különleges nap ez: előléptették pénztárosnak.

– Örülök – mondta Mrs. Birmingham. – Olyan aranyos lány. Csak kicsit félénk. Járhatna többet emberek közé.

– Ez már igaz. Nagy, tágas helyen nőtt fel. A Betelgeuse–4-en. Sziklák meg kecskék között.

Azt hitte, ezzel vége is a beszélgetésnek – a saját viselkedésével kapcsolatban ritkán merült fel kétely –, ám akkor Mrs. Birmingham hirtelen kimért, hivatalos hangnemre váltott.

– Az éjjel későn ért haza, Mr. Purcell. Jól szórakozott?

Atyaég, egy kopinger biztos kiszúrta.

– Nem igazán. – Mennyit láthatott az a nyavalyás gép? Ha az út elején ráakaszkodott, talán végig követte.

– Ellátogatott Hokkaidóba – jegyezte meg Mrs. Birmingham.

– Kutatási céllal az ügynökség számára – védekezett. Ez volt az erkölcsös társadalom nagy dialektikája, és ő perverz módon élvezte ezt. Egy olyan bürokratával beszélt, aki gépiesen dolgozott, ő viszont áttörte a szokások rétegeit, és közvetlen találatot vitt be. Ezzel ért el sikert a szakmában és a magánéletében. – A Telemédia elsőbbséget élvez a személyes érzésekkel szemben, Mrs. Birmingham. Ezt nyilván megérti.

A határozottsága megtette a magáét, és Mrs. Birmingham újra felöltötte szacharinos mosolyát.

– Látjuk magát a tömbgyűlésen szerdán? – kérdezte, ahogy a tollával vonást húzott. – Holnapután?

– Feltétlen – felelte Allen. Az évek során megtanulta elviselni a végeérhetetlen vitákat, az egy helyiségbe bezsúfolódott szomszédokat. És a kopingerek zümmögését, ahogy leadják a szalagjaikat a Bizottság képviselőinek. – Sajnos nem fogok tudni hozzászólni. – Túlságosan lefoglalták az ötletei és a tervei, hogy érdekelje, ki és hogyan követ el hibát. – Ki sem látszom a munkából.

– Lehetséges, hogy magát fogják kritizálni – jegyezte meg Mrs. Birmingham félig trécselő, félig „ezen érdemes elgondolkodni” hangon.

– Engem? – A megdöbbenéstől megrándult az arca, és émelygés fogta el.

– Amikor a jelentéseket átfutottam, feltűnt a neve. De talán elnéztem. – A nő könnyedén felnevetett. – Uramisten, ha így lenne, akkor évek óta ez lenne az első eset. De hát egyikünk sem tökéletes, mind halandók vagyunk.

– Hokkaido? – kérdezett rá. Vagy utána. A festék, a fű. Hirtelen rárontott az emlék: a szikrázva suhanó, nedves fű, és ahogy kábán siklik lefelé a dombról. Az imbolygó fasorok. Felette a feketére mázolt égbolt, a felhők sejtelmes cafatok a sötéten. Ő pedig zihálva, széttárt karral fekszik, magába issza a csillagokat. – Vagy utána? – kérdezte, de Mrs. Birmingham már a sorban következőt szólította.

2.

Amikor Allen belépett a Mogentlock Épület halljába, nyüzsgés és lárma fogadta, elfoglalt emberek szakadatlan jövés-menése. Mrs. Birminghamnek köszönhetően elkésett. A lift udvariasan várt.

– Jó reggelt, Mr. Purcell – üdvözölte a géphang, majd az ajtó becsukódott. – Második emelet: Bevis és Társa Import-Export. Harmadik emelet: Amerikai Zenei Társaság. Negyedik emelet: Allen Purcell Rt. kutatóügynökség. – A lift megállt, az ajtaja kinyílt.

A külső recepciós térben Allen asszisztense, Fred Luddy ténfergett, láthatóan zaklatott lelkiállapotban.

– Reggelt – mormolta Allen, ahogy levette a kabátját.

– Allen, itt van. – Luddy arca skarlátszínre váltott. – Már előbb ideért, mint én. Feljöttem, ő meg itt ült.

– Kicsoda? Janet? – Lelki szemei előtt látta, hogy a Bizottság egy képviselője kizavarja a feleségét a lakásból, és érvényteleníti a bérleti szerződést, Mrs. Birmingham pedig mosolyogva nyomul Janet felé, aki belefeledkezve fésülködik.

– Nem Mrs. Purcell – mondta Luddy. Rekedten suttogta: – Sue Frost.

Allen önkéntelenül hátranézett, de a belső iroda ajtaja csukva volt. Ha Sue Frost tényleg odabent ül, akkor ez az első alkalom, hogy a Bizottság egyik minisztere meglátogatja.

– A kutyafáját.

– Magához jött! – nyögte Luddy.

A Bizottság működését egy sor miniszter segítette, akik közvetlen Ida Pease Hoytnak feleltek, Streiter őrnagy egyenes ági leszármazottjának. Sue Frost a Telemédiát vezette, a tömegkommunikációt felügyelő hivatalos kormányirodát. Allennek még sosem akadt dolga Mrs. Frosttal, még csak nem is találkozott vele; ő a TM ügyvezető igazgatójával dolgozott együtt, egy fáradt hangú, kopasz egyénnel, Myron Mavisszel. Mavis vásárolta meg a propagandafüzeteket.

– Mit akar? – kérdezte Allen. A nő feltehetőleg megtudta, hogy Mavis sokat vásárol az ő ügynökségétől, és hogy az ügynökség viszonylag új. Csüggedt rettegés töltötte el arra a kilátásra, hogy szigorú, hosszadalmas bizottsági vizsgálatnak néznek elébe. – Doris ne kapcsolja a hívásaimat. – Doris volt az egyik titkárnője. – Maga helyettesít, amíg én Mrs. Frosttal beszélek.

Luddy követte.

– Sok szerencsét, Allen. Tartom a frontot. Ha kell a könyvelés…

– Akkor majd szólok. – Allen kinyitotta az iroda ajtaját, és meglátta Sue Frostot.

Magas nő volt, vastag csontú és izmos. Egyszerű szövésű kosztümöt viselt, sötétszürkét. A hajába virágot tűzött. Mindent összevetve igencsak szemrevaló nő volt. Allen jó ötvenesnek tippelte. Puhaságnak szinte nyoma sem volt benne, semmi abból a testes, túlöltözött anyaságból, amit annyi bizottsági nő sugárzott. Hosszú lába volt, és amikor felállt, határozott, szinte férfias kézfogással üdvözölte.

– Helló, Mr. Purcell. – A hangja nem árult el semmit. – Remélem, nem bánja, hogy csak így bejelentés nélkül beállítottam.

– Dehogyis – mormolta. – Kérem, foglaljon helyet.

A nő visszaült, keresztbe tette a lábát, úgy méregette őt. Allen látta, hogy a szeme fakó szalmasárga volt. Erős kisugárzása volt, határozottnak és összeszedettnek tűnt.

– Cigarettát? – nyújtotta a tárcát, a nő pedig biccentett, és vett egy szálat. Ő is vett egyet, és félszeg fiatalembernek érezte magát egy idősebb, tapasztaltabb nő társaságában.

Önkéntelenül eszébe jutott, hogy Sue Frost az a fajta karrierorientált, nagyvárosi nő, akit a Blake–Moffet propagandafüzeteiben a hős végül nem kér feleségül. Taszító határozottság áradt belőle. Semmiképp nem az aranyos szomszédlány típus.

– Ezt nyilván felismeri. – Sue Frost kinyitott egy mappát, és elővett egy iratköteget. A borítóján az ő ügynökségének pecsétje állt. A nőnél volt az egyik propagandafüzetük, és nyilvánvalóan el is olvasta.

– Igen, az a miénk – ismerte el.

Sue Frost átlapozta a füzetet, majd letette Allen asztalára.

– Myron a múlt hónapban fogadta el. Aztán kétségei támadtak, és továbbította nekem. A hétvégén végre jutott rá időm, hogy átfussam.

A füzet most úgy feküdt, hogy Allen el tudta olvasni a címét. Minőségi darab volt, ő maga is dolgozott vele; a TM bármelyik médiájában megállta volna a helyét.

– Kétségei? Hogy érti? – Fagyos rémület járta át, mintha valami bizarr vallásos szertartásban venne részt. – Ha a füzet nem felel meg, küldjék vissza. Majd jóváírjuk. Csináltuk már.

– A füzet nagyon szép – mondta Mrs. Frost, és kifújta a füstöt. – Nem, Myron nem kéri vissza. Az a témájuk, hogy egy férfi almafát próbál termeszteni egy gyarmatbolygón, csakhogy a fa elszárad. A történet Momegje, hogy… – Kezébe vette a füzetet. – Nem is tudom, mi a Momeg. Hogy meg se kellett volna próbálnia?

– Ott nem.

– Úgy érti, hogy földi fa?

– Úgy értem, hogy a közösség érdekében kellett volna dolgoznia, nem elvonulni és a saját szakállára vállalkozni. A gyarmatot célnak látta, pedig csak eszköz. Ez a középpont.

– Az omfalosz – értett egyet a nő. – A világegyetem köldöke. És a fa…

– A fa egy földi terméket jelképez, amely elszárad, ha átültetik. A férfi spirituális énje halt meg.

– De itt nem tudta volna elültetni a fát. Nincs hely. Csak városok.

– Jelképesen itt kellett volna gyökeret eresztenie – magyarázta Allen.

Sue Frost egy percig hallgatott, Allen pedig nyugtalanul szívta a cigarettát, keresztbe tette a lábát, majd szétvetette, érezte, hogy a feszültsége nő, nem csökken. Egy közeli irodában zümmögött a telefonközpont. Doris írógépe hangosan kattogott.

– Az a baj, hogy ez ellentmond egy alaptételnek – szólalt meg Sue Frost. – A Bizottság dollármilliárdokat és éveket áldozott a külső bolygók mezőgazdaságának fejlesztésére. Mindent megtettünk, hogy az itteni növényeket meghonosítsuk a gyarmatokon. Hiszen nekik kéne minket ellátni ennivalóval. Az emberek tudják, hogy szívszorító feladat, tele töméntelen csalódással… És maga azt mondja, hogy a gyarmatok gyümölcsösei kudarcra vannak ítélve.

Allen már nyitotta a száját, majd becsukta. Totális vereséget szenvedett. Mrs. Frost kutatóan fürkészte, arra várt, hogy a bevett módon védekezzen.

– Itt egy üzenet, olvassa el – nyújtott egy papírlapot a nő. – Myron írta, amikor hozzám küldte a füzetet.

Az üzenetet ceruzával írták.

Sue,

Megint az az ügynökség. Elsőrangú, csak túl szemérmes.

Döntsön maga.

M.

– Mit akar ezzel mondani Myron? – csattant fel Allen most már mérgesen.

– Azt akarja mondani, hogy nem jön át a Momeg. – A nő előrehajolt. – A maga ügynöksége csak három éve csinálja ezt. Nagyon jól indultak. Jelenleg mennyi a bruttó bevételük?

– Meg kell néznem a könyvelést. – Felállt. – Behívhatom Luddyt? Szeretném, ha ő is látná Myron levelét.

– Csak tessék.

Fred Luddy a nyugtalanságtól mereven lépett be.

– Köszönöm – motyogta, ahogy Allen nekiadta a füzetet. Elolvasta a levélkét, de a szemében nem látszott a felismerés szikrája. Mintha láthatatlan vibrációkra lett volna ráhangolva, a jelentés nem a ceruzás szavakon, hanem a levegő feszültségén keresztül jutott el hozzá.

– Nos, mindig nem győzhetünk – szólalt meg végül.

– A füzetet természetesen visszavesszük. – Allen nekiállt lehúzni róla a ráragasztott levelet, de Mrs. Frost rászólt:

– Csak ennyit tud mondani? Már közöltem, hogy kell nekünk. Világosan az értésére adtam. De ebben a formában nem fogadhatjuk el. Tudnia kell, hogy én adtam az ügynökségének zöld utat. Volt némi vita, de az elejétől kikérték a véleményemet. – A mappájából elővett egy másik füzetet, amely szintén ismerősnek tűnt. – Emlékszik erre? 2112 májusa. Órákig vitatkoztunk, Myronnak is tetszett, nekem is, de senki másnak. Most Myron is ódzkodik. – Az ügynökség legelső propagandafüzetét dobta az asztalra.

Allen kis szünet után megjegyezte:

– Myron belefáradt.

– Méghozzá nagyon – bólintott a nő.

A meggörnyedt Fred Luddy szólalt meg:

– Talán elkapkodtuk. – Megköszörülte a torkát, megropogtatta az ujjait, és a mennyezetre nézett. A hajában és a simára borotvált állán meleg verejtékcseppek csillogtak. – Túlságosan elragadott bennünket… az izgalom.

– Az álláspontom egyszerű – mondta Allen a nőnek, rá se hederítve az alkalmazottjára. – Abban a füzetben az a Momeg, hogy a Föld a középpont. Az az igazi alaptétel, és én hiszek benne. Ha nem hinnék benne, nem tudtam volna összeállítani a füzetet. Visszavonom a füzetet, de nem változtatom meg. Nem fogok olyasmit prédikálni, amit magam nem gyakorolok.

Luddy remegve motyogta:

– Ez nem erkölcsi kérdés, Al, hanem a tisztánlátás számít. – Kétségbeesetten próbált visszakozni. – A füzet Momegje egyszerűen nem elég világos. – A hangjából kiérződött a bűntudat. Tudta, hogy mit csinál, és szégyellte. – Én értem, mire gondol Mrs. Frost… Igen, értem. Úgy néz ki, mintha elárulnánk a mezőgazdasági programot, pedig természetesen eszünkben sincs. Nem igaz, Al?

– Ki van rúgva – közölte vele Allen.

Luddy és a nő rámeredtek. Nem fogták fel, hogy komolyan gondolja.

– Doristól kérje el a fizetési csekkjét. – Allen felvette a füzetet az asztalról, és magához szorította. – Sajnálom, Mrs. Frost, de az ügynökség nevében csak én vagyok hivatott beszélni. Ezt a füzetet jóváírjuk, és beadunk egy másikat. Jó lesz?

A nő elnyomta a cigarettát, és felállt.

– Ahogy akarja.

– Köszönöm – mondta Allen, és érezte, hogy kiszáll belőle a feszültség. Mrs. Frost megértette és jóváhagyta az álláspontját. Ami fontos.

– Sajnálom, hibáztam – motyogta Luddy hamuszín arccal. – A füzet jó. Így tökéletes, ahogy van. – Megragadta Allen karját, és a sarokba húzta. – Elismerem, hogy hibát követtem el. – A hangja ideges suttogássá halkult. – Beszéljük meg. Csak próbáltam találni egyet a sok lehetséges nézőpont közül. Maga akarja mindig, hogy véleményt nyilvánítsak. Értelmetlen, hogy megbüntet, amiért az ügynökség érdekeit próbálom képviselni.

– Komolyan mondtam.

– Igen? – Luddy felnevetett. – Hát persze. Maga a főnök. – Egész testében remegett. – Tényleg nem viccelt?

Mrs. Frost fogta a kabátját, és az ajtó felé indult.

– Ha már itt vagyok, szeretném megtekinteni az ügynökséget. Nem bánja?

– Dehogy – felelte Allen. – Boldogan körbevezetem. Büszke vagyok rá. – Kinyitotta a nőnek az ajtót, és kiléptek a folyosóra. Luddy az irodában maradt, az arcán beteges, kifürkészhetetlen kifejezéssel.

– Nem tetszik nekem ez az ember – jegyezte meg Mrs. Frost. – Szerintem jól tette, hogy megszabadult tőle.

– Nem volt kellemes – mondta Allen, de már jobban érezte magát.

3.

A folyosón Myron Mavis irodája előtt a Telemédia dolgozói éppen végeztek aznapra a munkával. A TM épülete egy kis teret fogott közre, amit szabadtéri tevékenységekre használtak. Most nem zajlott ott semmi, mivel fél hat volt, és mindenki hazafelé készülődött.

Allen Purcell egy fizetős telefonról felhívta a feleségét.

– Késni fogok a vacsoráról.

– De jól vagy?

– Jól. Te csak egyél. Nagy dolgok történnek az ügynökségen, nagy válság. Majd harapok itt valamit. – Hozzátette: – A Telemédián vagyok.

– Sokáig leszel? – kérdezte Janet nyugtalanul.

– Talán nagyon-nagyon sokáig – felelte, majd letette.

Amikor visszament Sue Frosthoz, a nő azt kérdezte tőle:

– Mióta dolgozott magának Luddy?

– Amióta elindítottam az ügynökséget. – Kijózanító felismerés volt: három éve. Kisvártatva hozzátette: – Ő az egyetlen, akit kirúgtam.

Az iroda végében Myron Mavis a napi munka másolatait adta át a Bizottság hivatalos futárjának. A másolatok iktatva lesznek, hogy nyomozás esetén elő lehessen venni.

Mrs. Frost azt mondta a fiatal egyenruhás futárnak:

– Ne menj még. Én is visszamegyek, velem jöhetsz.

A fiatalember diszkréten háttérbe vonult az ölnyi fémhengerrel. Az egyenruhája egyhangú khaki színe a Streiter Őrnagy Cohors egységet jelezte, a Momeg alapítójának férfi leszármazottaiból álló fegyveres testületet.

– Unokatestvér – magyarázta Mrs. Frost. – Nagyon távoli rokon apám ágáról. – A fiatalember felé biccentett, akinek az arca kifejezéstelen volt, akár a homok. – Ralf Hadler. Szeretem magam körül tudni. – Felemelte a hangját: – Ralf, keresd meg a suhanót. Valahol hátul parkol.

A Cohors tagjai külön-külön és együtt is feszélyezték Allent; humortalanok voltak, olyan elkötelezettek, akár a gépek, és csekély számuk dacára mintha mindenhol ott lettek volna. Elképzelte, hogy a Cohors tagjai állandó mozgásban vannak, egy nap alatt több száz mérföldet bebarangolnak, akár az élelmet kutató hangya.

– Maga velünk jön – mondta Mrs. Frost Mavisnek.

– Ahogy óhajtja – mormolta Mavis. Nekilátott eltenni az íróasztaláról a befejezetlen munkát. Mavis fekélymágnes volt, két lábon járó aggodalom gyűrött ingben és buggyos, vasalatlan tweednadrágban, aki szétesett, ha összecsaptak a hullámok a feje felett. Allen emlékezett zavaros interjúkra, amelyek végén Mavis kétségbeesett, az emberei pedig fel-alá futkostak. Ha Mavis velük tart, a következő órák hektikusnak ígérkeznek.

– Találkozunk a suhanónál – mondta a férfinak Mrs. Frost. – De előbb fejezze be, amit kell. Megvárjuk.

Ahogy ő meg Allen továbbindultak a folyosón, Allen megjegyezte:

– Nagy ez a hely. – Grandiózusnak találta a gondolatot, hogy egy szervezet, legyen az akár kormányszerv, egy egész épületet elfoglaljon. És a nagy része föld alatt volt. A Telemédia állt a legközelebb Istenhez, utána következtek a miniszterek és maga a Bizottság.

– Nagy – értett egyet Mrs. Frost, ahogy masírozott a folyosón, a mappáját két kézzel szorítva a mellkasához. – De nem tudom.

– Mit nem tud?

– Talán jobb lenne, ha kisebb lenne. Emlékezzen, mi történt az óriási hüllőkkel.

– Arra gondol, hogy meg kéne nyirbálni a tevékenységét? – Allen próbálta elképzelni, az mekkora vákuumot teremtene. – És mi lenne helyette?

– Néha eljátszom a gondolattal, hogy a TM-et több egységre kéne bontani, amelyek kapcsolatban állnának egymással, de függetlenek lennének. Nem vagyok benne biztos, hogy egyetlen ember felelős lehet az egészért.

– Az illető élethosszára nyilván hatással van – jegyezte meg Allen Mavisre gondolva.

– Myron nyolc éve a TM igazgatója. Negyvenkét éves, de nyolcvannak látszik. A fele gyomrát kivették. Számítok rá, hogy egyszer majd kapok egy hívást, miszerint bevette magát az Egészségközpontba, és onnan intézi az ügyeket. Vagy a Másvilágról, ahogy ők nevezik a szanatóriumukat.

– Az még messze van – vélte Allen. – Mindkettő.

A kivezető ajtóhoz értek, és Sue Frost megtorpant.

– Magának lehetősége volt megfigyelni a TM-et. Mit gondol róla? Legyen őszinte velem. Maga szerint hatékony?

– Az a része, amit én látok, igen.

– És a teljesítménye? Megveszi a maga propagandafüzeteit, és átcsomagolja a megfelelő médium számára. Mit gondol a végeredményről? Útközben elmosódik a Momeg? Vagy úgy érzi, hogy az ötletei túlélik az átalakítást?

Allen próbálta felidézni, utoljára mikor ült végig telemédiás kutyulást. Az ügynökség rutinszerűen figyelemmel kísérte, begyűjtötte a füzetei alapján készült duplikátumokat.