Nem zörög a haraszt

részlet

Translation entitled „Nem zörög a haraszt”
© 2009, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: The Moving Finger
© 1942, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Marple® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Prekop Gabriella
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Prekop Gabriella, 2009, 2022
© Helikon Kiadó, 2022
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
Olvasószerkesztő Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 799 9

email: helikon@helikon.hu
internet: www.helikon.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2022

Barátaimnak,
Sydney és Mary Smithnek

1. fejezet

Végre levették a gipszet, az orvosok kedvükre összevissza cibáltak, az ápolónők pedig gügyögtek hozzám, mint kisbabához, és addig noszogattak, míg óvatosan újra lábra álltam. Ekkor Marcus Kent azt tanácsolta, hogy költözzek vidékre.

– Jó levegő, csendes élet, semmittevés. Ez a magának való recept. A húga majd gondját viseli. Egyen, aludjon, és igyekezzen felvenni a növényvilág szokásait.

Nem kérdeztem meg, hogy repülhetek-e még valaha. Vannak kérdések, amelyeket nem teszünk fel, mert félünk a választól. Az elmúlt öt hónapban egyetlenegyszer sem kérdeztem meg, hogy egész életemben arra leszek-e ítélve, hogy a hátamon feküdjek. Féltem a nővér kedélyes és álszent, megnyugtatónak szánt válaszától: „Ugyan már, hogy lehet ilyet kérdezni! Mi nem engedjük, hogy a betegeink így beszéljenek!”

Így aztán nem faggatóztam – és nem következett be a legrosszabb. Nem maradok tehetetlen nyomorék. Megmozdítottam a lábamat, felálltam, végül pár lépést is tettem – és ha úgy éreztem is magamat, mint egy kalandvágyó egyéves, aki éppen tipegni tanul, ha a térdem remegett is, a talpam helyén meg mintha vatta lett volna – nos, tudtam, hogy ez csak a fekvés okozta gyöngeség, és előbb-utóbb elmúlik.

Marcus Kent azonban, aki igazi, jó orvos, válaszolt a fel nem tett kérdésre.

– Tökéletesen felépül – mondta. – Múlt keddig, a teljes kivizsgálásig nem voltunk benne egészen bizonyosak, de most már hivatalosan is bejelenthetem. De hosszú menet lesz. Hosszú, és ha szabad mondanom, kimerítő menet. Amikor az idegek és izmok gyógyulásáról van szó, az agynak segítenie kell a testet. Ha türelmetlen, ha bosszús, az hátráltatja a gyógyulást. És bármit tehet, csak egyet ne, ne „akarjon” gyorsan meggyógyulni. Mert csak annyit ér el vele, hogy visszakerül a szanatóriumba. Éljen kényelmesen és nyugodtan, tempo legato. Nemcsak a testének kell rendbe jönnie, az idegei is gyengék, amiért kénytelenek voltunk olyan sokáig gyógyszerezni. Ezért mondom, hogy menjen vidékre, béreljen házat, merüljön bele a helyi politikába, a helyi botrányokba, a falusi pletykákba. Legyen minél kíváncsibb a szomszédok dolgai iránt, minden butaságba üsse bele az orrát. Ha szabad javasolnom, olyan környéket válasszon, ahol nincsenek barátai, ismerősei.

Bólintottam.

– Már gondoltam erre – válaszoltam.

Nem is tudnék kibírhatatlanabb helyzetet elképzelni, mint hogy baráti köröm tagjai sorban beállítsanak, csordultig együttérzéssel és a maguk problémáival.

„De Jerry, hiszen istenien nézel ki! Ugye? Fantasztikus vagy. Drágám, feltétlenül el kell mondanom, találd ki, mit művelt már megint Buster!”

Nem, nekem semmi ilyesmire nincs szükségem most. A kutyák bölcsek. Bekúsznak egy eldugott sarokba, ott nyalogatják a sebeiket, és nem térnek vissza a világba, amíg egészen meg nem gyógyultak.

Így esett, hogy Joanna és én végigböngésztük különböző ingatlanügynökségek ékesszóló dicshimnuszait a brit szigetek legkülönbözőbb pontjain található bérleményeikről, majd kiválasztottuk a Little Furze-öt Lymstockban, mint az egyik „lehetséges” szemrevételezendőt, legfőképpen azért, mert soha nem jártunk Lymstockban, és senkit nem ismertünk azon a környéken.

És amikor Joanna megpillantotta a Little Furze-öt, azonnal tudta, hogy pontosan ilyen házat akart.

Körülbelül fél mérföldre feküdt Lymstocktól, a láphoz vezető út mentén. Takaros, alacsony, fehér ház volt, viktoriánus verandáján megfakult a zöld festék. Szép kilátás nyílt egy hangával benőtt dombra, és balról, a völgyből ide látszott Lymstock templomtornya.

Egy férjezetlen hölgyekből álló családé, a Miss Bartonoké volt, akikből már csak a legfiatalabb élt, Miss Emily.

Miss Emily Barton bájos, aprócska idős hölgy volt, aki szinte tökéletesen illett a házához. Lágy, bocsánatkérő hangon elmagyarázta Joannának, hogy még soha nem adta bérbe a házát, eszébe nem jutott volna ilyesmi, de: – Tudja, kedves, manapság minden olyan más, az adózás, ugye, meg aztán a részvényeim és kötvényeim, amelyeket mindig is olyan megbízhatónak véltem, sőt némelyiket maga a bankigazgató ajánlotta, és mégis, mostanában szinte semmit nem jövedelmeznek, mert természetesen külföldiek! Így aztán minden olyan nehéz. Az ember igazán nem szívesen adja bérbe a házát idegeneknek. Bizonyos vagyok benne, hogy megért engem, kedves, és nem tekinti sértésnek, maga olyan kedvesnek látszik… de valamit tenni kellett, és komolyan, most, hogy megismertem, öröm lesz arra gondolni, hogy ön lakik majd itt. Kell ide egy kis fiatal élet, érti, ugye? És bevallom, nagyon visszatetszőnek éreztem volna, hogy itt férfiak éljenek!

Ennél a pontnál Joanna kénytelen volt színt vallani, és beszámolt rólam. Miss Emily egész jól feltalálta magát.

– Istenem, értem. Milyen szomorú! Repülős baleset? Milyen bátrak ezek a fiatalemberek. Hiszen akkor a fivére gyakorlatilag magatehetetlen rokkant…

A szelíd, idős hölgyet ez a gondolat egészen megnyugtatta. Úgy vélte, hogy ez esetben nyilván nem töltöm az időmet durva, férfias tevékenységekkel, és voltaképpen nincs oka a viszolygásra. Bátortalanul megérdeklődte, hogy dohányzom-e.

– Füstöl, mint egy gyárkémény – válaszolta Joanna. – De igaz, ami igaz, én is.

– Hogyne, hogyne. Milyen ostoba vagyok. Sajnos, tudja, én nem haladtam az időkkel. A nővéreim mind idősebbek voltak nálam, és drága édesanyám kilencvenhét éves koráig élt, képzelje csak, és nagyon szigorú volt. Igen, igen, ma már mindenki dohányzik. Csak az a probléma, hogy a házban nincs hamutartó.

Joanna azt felelte, hoz majd több tucat hamutartót, és mosolyogva hozzátette:

– Nem teszünk le égő cigarettacsikket a szép bútoraira, ezt megígérem. Az ilyesmiért én is borzasztóan megharagszom.

A dolog eldőlt, és hat hónapra kibéreltük a Little Furze-öt, további három hónapra szóló opcióval. Emily Barton elmesélte Joannának, hogy ő maga nagyon kényelmesen lakik majd egy volt szobalányuknál:

– …az én hűséges Florence-emnél, aki azután ment férjhez, hogy tizenöt évig nálunk szolgált. Olyan kedves lány, a férje az építőiparban dolgozik. Szép házuk van a High Streeten, benne két nagyon szép szoba a legfelső emeleten, ahol a legnagyobb kényelemben lesz részem, és Florence úgy örül, hogy odamegyek.

Minden a lehető legsimábban ment, aláírtuk a megállapodást, és nem sokkal később Joanna és én beköltöztünk. Miss Emily Barton házvezetőnője, Partridge, hajlandó volt ott maradni, és remekül gondoskodott rólunk egy „bejáró lány” segítségével, aki délelőttönként jött; kicsit lassú felfogásúnak tűnt, de nagyon készséges volt.

Partridge középkorú, sovány, savanyú teremtés volt, de remekül főzött, és bár helytelenítette, hogy mi későn vacsorázunk (Miss Barton ugyanis általában csak könnyű vacsorát fogyasztott, egész pontosan egy darab lágy tojást), alkalmazkodott a szokásainkhoz, sőt egészen addig elment, hogy beismerte, nyilvánvaló, hogy engem fel kell hizlalni.

Miután elhelyezkedtünk, és már egy hete a Little Furze-ben laktunk, Miss Emily Barton ünnepélyesen eljött, és ott hagyta a névjegyét. Példáját követte Mrs. Symmington, az ügyvéd felesége, és Miss Griffith, az orvos húga, Mrs. Dane Calthrop, a tiszteletes felesége és Mr. Pye Prior’s Endből.

Mindez mély benyomást tett Joannára.

– Nem tudtam – mondta áhítatos hangon –, hogy az emberek valóban vizitelnek, névkártyával.

– Azért nem, gyermekem – mondtam –, mert semmit sem tudsz a vidéki életről.

– Ostobaság. Számtalan hétvégét töltöttem vidéki ismerősöknél.

– Az nem ugyanaz – feleltem.

Öt évvel vagyok idősebb Joannánál. Én még emlékszem a gyerekkori nagy, fehér, kopott házunkra meg a földekre, amelyek a folyóig ereszkedtek. Emlékszem, hogyan másztam be a kertész háta mögött a málnabokrok bambuszra feszített hálója alá, emlékszem az istállóudvar fehér porának a szagára, a vörös macskára, ahogy átballag az udvaron, és még hallom, ahogy a lovak a patájukkal rúgnak valamit az istállóban.

De amikor hétéves lettem és Joanna kettő, Londonba kerültünk egy nagynénihez, és attól fogva a karácsonyi és húsvéti szüneteket ott töltöttük, színházba mentünk, pantomimjátékra, moziba és csónakkirándulásra a Kensington Gardensbe, később pedig a korcsolyapályára. Augusztusban egy tengerparti szállodába vittek bennünket.

Míg ezen tűnődtem, töprengve mondtam Joannának, mert elfogott a lelkifurdalás, és rádöbbentem, milyen önző, egocentrikus rokkanttá váltam:

– Sajnos neked ez elég rémes lesz. Minden annyira hiányozni fog.

Mert Joanna nagyon csinos, csupa életöröm, szeret táncolni, koktélt inni, szeret flörtölni és gyors sportkocsikban száguldozni.

Joanna nevetett, és azt felelte, ő egyáltalán nem bánja.

– Sőt igazság szerint örülök, hogy elszabadulhattam. Már nagyon elegem volt az egész bandából, és bár tudom, hogy nem vagy együtt érző, ez a Paul-ügy tényleg nagyon megviselt. Hosszú időre lesz szükségem, míg kiheverem.

Szkeptikusan hallgattam. Joanna szerelmi ügyei mindig pontosan ugyanúgy zajlanak. Őrülten belehabarodik valami gerinctelen ifjoncba, aki persze meg nem értett zseni. Hallgatja a vég nélküli nyavalygását, majd mindent elkövet, hogy segítsen neki elismerést szerezni. Amikor aztán hálátlannak mutatkozik, Joanna mélyen megbántódik, és kijelenti, hogy összetörte a szívét – amíg jön a következő búvalbélelt ifjú, rendszerint úgy három hét múlva.

Szóval nem vettem túl komolyan Joanna megtört szívét. De azt észrevettem, hogy a vidéki élet olyan, mint egy új játék az én vonzó húgomnak.

– De azért, ugye – kérdezte –, külsőleg tökéletesen beilleszkedtem?

Kritikus szemmel megvizsgáltam, és sajnos nem mondhattam igent.

Joanna a Mirotin divatház sportkollekciójából viselt egy roppant feltűnő, nagy kockás szoknyát, ami úgy simult rá, mint egy kesztyű. Hozzá egy rövid ujjú, tiroli hatású, csinos kis pulóvert. A lábán áttetsző, finom selyemharisnya és kifogástalan, de vadonatúj golfcipő volt.

– Sajnos semmi nem olyan, amilyennek lennie kéne. Régi, kinyúlt tweedszoknyát kéne viselned, lehetőleg piszkoszöld vagy fáradt barna színűt. Hozzá illő szolid kasmírpulóverrel és talán kardigánnal. Filckalap, vastag harisnya, régi cipő egészítené ki a toalettet. És ekkor, csakis ekkor olvadhatnál bele a lymstocki High Street hátterébe, és nem lógnál ki olyan feltűnően a sorból, mint most. – Még hozzátettem: – Az arcod sem stimmel.

– Miért, mi baj? A 2-es számú Vidéki Levegő krémpúdert viselem.

– Pontosan. Ha valóban Lymstockban élnél, kevéske púdert használnál, csak annyit, hogy ne legyen fényes az orrod, és talán egy parányi rúzst, azt is kicsit rosszul felkenve, és bizonyos, hogy megvolna az egész szemöldököd és nem csak a negyedrésze.

Joanna felkacagott; remekül szórakozott.

– Szerinted azt gondolják majd, hogy szörnyű vagyok?

– Nem – feleltem. – Csak furcsa.

Joanna tovább vizsgálgatta a látogatók névkártyáját. Csak a tiszteletes felesége volt olyan szerencsés vagy talán szerencsétlen, hogy otthon találta Joannát.

– Kicsit olyan, mint a „Boldog család”, nem? – mormolta Joanna. – Jogosné, az ügyvéd felesége, Dózis kisasszony, a doktor lánya és így tovább… Jerry, komolyan, ez igazán kedves kis hely! – tette hozzá lelkesen. – Olyan aranyos, muris és régimódi. Az ember el sem tudja képzelni, hogy itt valami csúnya dolog történik.

És bár tudtam, hogy voltaképpen butaságot beszél, egyetértettem vele. Egy olyan helyen, mint Lymstock, semmi ocsmányság nem történhet. Különös, ha arra gondolok, hogy éppen egy héttel később kaptuk meg az első levelet.

Már látom, hogy rosszul fogtam hozzá. Nem írtam le Lymstockot, márpedig ha nem értjük meg, miféle hely Lymstock, akkor ezt a történetet is lehetetlen megérteni.

Először is Lymstock nagy múltú város. Valamikor a normann hódítás idején jelentős helynek számított. Fontossága elsősorban egyházi jellegű volt: apátságát becsvágyó és nagy tekintélyű apátok hosszú sora vezette. A környező vidék lordjai és bárói úgy biztosították maguknak a mennybe jutást, hogy földeket hagyományoztak a rendházra. A gazdaggá és tekintélyessé növekedő Lymstock apátság évszázadokon át komoly hatalomnak számított az országban. Végül VIII. Henrik gondoskodott róla, hogy más, hasonló intézmények sorsára jusson. Ettől fogva a várkastély uralta a várost, amelynek jelentősége megmaradt, voltak jogai, előjogai és volt vagyona.

Aztán valamikor ezerhétszáz-valahányban a haladás áradata nem magával sodorta, hanem elsodorta Lymstockot. A várkastély omladozni kezdett. Sem út, sem vasút nem érintette a helységet. Kicsi, vidéki piacvárossá zsugorodott, jelentéktelen, elfeledett hellyé. Mögötte fenyér emelkedett, és szelíd farmok, termőföldek vették körül.

Egyszer egy héten volt piac, amely napon a földutakon és a jobb utakon is marhákat tereltek. Kétszer egy évben kis lóversenyt tartottak, amelyen csak soha nem hallott lovak futottak. Volt egy bájos főutcája, méltóságteljes házacskákkal, amelyek földszinti ablaka kirakatként szolgált: kenyeret, zöldséget, gyümölcsöt tettek közszemlére. Volt egy többhelyiséges méteráru-kereskedés, egy jókora, fontoskodó vaskereskedés, egy hivalkodó postahivatal meg egy sor összevissza, jellegtelen bolt, két egymással rivalizáló hentes meg egy gyarmatáruüzlet. Volt orvosi rendelő, ügyvédi iroda, a Galbraith, Galbraith és Symmington, meg egy szép és oda nem illően nagy templom 1420-ból, amelybe beleépült néhány korábbi, szász maradvány is; volt egy új és igen csúf iskola meg két kocsma.

Ilyen hely volt Lymstock, és Emily Barton közbenjárására mindenki, aki számított valakinek, eljött, és levizitelt nálunk. Némi idő elteltével Joanna, miután vett magának egy pár kesztyűt, és a fejébe nyomott egy kissé viharvert barettet, elindult, hogy viszonozza a látogatásokat.

Nekünk mindez új és mulatságos volt. Nem kell egész életünkben itt maradnunk. Ez csak egy időszak, és én elhatároztam, hogy megfogadom az orvosom tanácsát, és mély érdeklődést tanúsítok szomszédaim dolgai iránt.

Joanna és én nagyszerűen szórakoztunk.

Emlékeztem Marcus Kent tanácsára, mely szerint élvezzem ki a helybeli botrányokat. De azt nem is gyanítottam, hogyan jutnak majd a tudomásomra ezek a botrányok.

Az a legkülönösebb, hogy amikor megkaptuk a levelet, jobban mulattunk, mint valaha.

Emlékszem, éppen reggeliztünk. Megnéztem mindkét oldalról, lassú, lusta mozdulattal fordítottam meg, mint amikor nem akar múlni az idő, és az ember minden apró eseményt igyekszik a végsőkig kiélvezni. Helyben adták fel, és a címzést géppel írták.

Előbb bontottam fel, mint a két londoni levelet, mert az egyik egy számla volt, a másik pedig egy unalmas unokatestvérünktől jött.

A borítékban egy ív papiros volt, ráragasztva kivágott szavak és betűk. Egy pillanatig csak bámultam a szavakra, fel sem fogtam a jelentésüket. Aztán felszisszentem.

Joanna, aki éppen számlákat nézett át, összeráncolt homlokkal, felnézett.

– Mi az? Kísértetet láttál?

A levél a lehető legmocskosabb kifejezéseket használva kifejezte írója azon véleményét, mely szerint Joanna és én nem vagyunk testvérek.

– Egy igen gusztustalan névtelen levél – mondtam.

Mélyen meg voltam döbbenve. Valahogy az ember nem vár ilyesmit egy szelíd kis állóvízben, mint Lymstock.

Joannában azonnal felszikrázott az érdeklődés.

– Csak nem? És mit ír?

Megfigyeltem, hogy a regényekben rosszindulatú és gusztustalan névtelen leveleket, ha erre egy mód van, soha nem mutatnak meg egy hölgynek. A nők kényes idegzetét feltétlenül meg kell óvni egy ilyesfajta sokktól.

Szomorú, de be kell vallanom, egy pillanatig sem jutott eszembe, hogy a levelet ne mutassam meg Joannának. Azonnal odaadtam neki.

Nem csalódtam, mert semmiféle érzelmet nem mutatott, túl azon, hogy igen mulatságosnak találta.

– Micsoda rémes mocsokság! Tudom, hogy írnak névtelen leveleket, de még soha sem láttam egyet sem. Mindig ilyenek?

– Nem tudom. Nekem is ez az első élményem.

Joanna kuncogott.

– Neked volt igazad, Jerry, eltúloztam a sminket. Mi mást hihetnének, mint hogy ledér nőszemély vagyok!

– És ehhez még vegyük hozzá, hogy az apánk magas, sötét hajú, szögletes állú férfi volt, anyánk pedig kicsi, szőke és kék szemű, és én apánkra ütöttem, te meg anyánkra.

Joanna elgondolkodva bólintott.

– Igen, cseppet sem hasonlítunk. Senki meg nem mondaná, hogy testvérek vagyunk.

– Valaki nagyon is megmondta, hogy szerinte nem vagyunk azok – feleltem érzéssel.

Joanna közölte, hogy szerinte ez rémesen mulatságos.

Elgondolkodva, a sarkánál fogva lóbálta a levelet, és azt kérdezte, mit csináljunk vele.

– Azt hiszem, a bevett eljárás undorodva felkiáltani, és a tűzbe dobni.

A szót tett követte, és Joanna megtapsolt.

– Nagyon szépen csináltad – tette hozzá. – Nagy színész lehettél volna. És mi mindenre jó a tűz.

– Hát igen – helyeseltem. – A papírkosár közel sem lett volna ilyen drámai. Persze gyufával is meggyújthattam volna, és lassan nézzük, ahogy elég… Úgy értem, nézzük, ahogy lassan elég.

– Ha az ember nagyon el akar égetni valamit, sosem sikerül – felelte Joanna. – Kialszik a láng. Biztos egyik gyufát gyújtottad volna a másik után.

Felállt, és az ablak felé indult. Állt egy darabig, majd hirtelen megfordult.

– Vajon ki írta?

– Valószínűleg sosem tudjuk meg – mondtam.

– Nem, valószínűleg nem. – Egy kicsit hallgatott, majd folytatta: – Ha jobban belegondolok, nem is tudom… valahogy egyáltalán nem is mulatságos. Tudod, azt hittem… azt hittem, rokonszenveznek velünk.

– Mert úgy is van. Ez csak valami félig hibbant elme, amolyan személyiségzavaros típus megnyilatkozása.

– Gondolom, igen. Pfuj, de förtelmes!

Kiment a napsütésbe, én meg elszívtam a reggeli utáni cigarettámat, és arra gondoltam, hogy teljesen igaza van. Förtelmes. Valaki rossz néven vette, hogy ideköltöztünk, valaki megirigyelte Joanna ragyogó fiatal szépségét, valaki fájdalmat akart okozni. Talán valóban az a legjobb, ha nevetünk rajta – de voltaképpen egyáltalán nem volt nevetséges…

Dr. Griffith jött el aznap délelőtt. Megbeszéltem vele, hogy minden héten egyszer megnéz. Tetszett nekem Owen Griffith. Sötét haja volt, esetlenül, nehézkesen mozgott, de a keze ügyes és gyengéd volt. Szaggatottan beszélt, félénk ember benyomását keltette.

Bejelentette, hogy elégedett a javulásommal, aztán hozzátette:

– Ugye valóban jól érzi magát? Talán csak képzelődöm, de mintha aggasztaná valami.

– Voltaképpen semmi – feleltem. – Egy igencsak ordenáré névtelen levél érkezett a reggeli kávéval, és elrontotta a szám ízét.

A földre ejtette az orvosi táskáját. Sovány, barna arcára izgalom ült ki.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy maguk is kaptak?

Hirtelen felélénkültem.

– Szóval valaki névtelen leveleket írogat?

– Igen, már egy ideje.

– Nahát. Értem. Az volt a benyomásom, hogy azért neheztelnek ránk, mert idegenek vagyunk.

– Nem, nem, szó sincs erről. Csak… – elhallgatott, aztán kibökte: – Mit írt? Vagy… – Hirtelen elvörösödött, és nagy zavarba jött: – Talán nem szabadna megkérdeznem.

– Szívesen elmondom – feleltem. – Csak annyit írt, hogy az a kikent lotyó, akit idehoztam magammal, nem a húgom. Nem ám, bizony! És be kell valljam, ez a némiképp megszépített verzió.

Dr. Griffith elvörösödött mérgében.

– Átkozott egy ügy! A húga, ugye, nem… remélem, nem nagyon izgatta fel magát!?

– Joanna – feleltem – úgy fest, mint az angyalka a karácsonyfa tetején, de nagyon modern lány és edzett. Igen mulatságosnak találta. Még soha nem volt ilyen élményben része.

– Nagyon remélem is – mondta melegen Griffith.

– És különben is – mondtam szigorúan –, azt hiszem, valóban az a legjobb, ha csak nevetünk az egészen.

– Hogyne – mondta Owen Griffith. – Csak…

– Pontosan – feleltem. – A „csak” a legjobb kifejezés.

– Az a baj – mondta –, hogy amikor valami ilyesmi elkezdődik, az idővel súlyosbodik.

– Gondolom, igen.

– És persze patológiai eset.

Bólintottam.

– Van valami elképzelése, hogy ki az?

– Nem. Bárcsak sejteném. Tudja, a névtelenlevél-járványt két dolog okozhatja. Az első konkrét: egy bizonyos személy vagy csoport ellen irányul, ami annyit tesz, hogy van rá indíték, valaki sérelmet vagy vélt sérelmet akar megtorolni, és ezt a különösen ocsmány, aljas módszert választja, hogy megkönnyebbüljön. Ronda és undorító, de a levelek írója nem feltétlenül elmeháborodott, és általában elég egyszerű őt megtalálni: elbocsátott cseléd, féltékeny asszony és így tovább. De ha általános és nem „egyénre szabott”, akkor komolyabb dologról van szó. Az illető válogatás nélkül küldi a leveleket, így akarja enyhíteni felgyűlt, tehetetlen haragját. Ebben az esetben azt mondom, feltétlenül patologikus. Az őrület elhatalmasodik rajta. Végül persze megtalálják… többnyire olyasvalaki, akire senki nem gyanakodott, és ezzel vége. Tavaly volt egy csúnya eset a megye másik felében. Egy csendes, finom hölgy írogatott, egy nagy ruhakereskedés kalaposztályát vezette, évek óta ott dolgozott. És emlékszem egy ügyre az előző praxisomból is, fent északon: ott kiderült, hogy egyszerű, személyes bosszúról van szó. De, mint mondom, nem ez az első eset, amivel találkozom, és őszintén szólva ijesztőnek találom.

– Hosszú ideje tart már? – kérdeztem.

– Nem hiszem. Persze nehéz megmondani, mert akik a levelet kapják, nem verik nagydobra. Hanem tűzbe dobják.

Elhallgatott.

– Én is kaptam. Symmington, az ügyvéd is. És egy-két szerényebb sorsú páciensem is.

– A levelek nagyjából hasonlóak?

– Igen. Kifejezetten szexuális jellegű célzások. Ez egyébként elég jellemző. – Mosolygott. – Symmingtont azzal gyanúsították, hogy viszonya van a titkárnőjével, a szegény jó Miss Ginch-csel, aki legalább negyvenéves, csiptetőt hord, és olyan foga van, mint egy nyúlnak. Symmington azonnal a rendőrségre vitte a levelet. Engem azzal vádoltak, hogy zaklatom a nőbetegeimet, megszegve hivatásom szabályait. Még a részletekre is kitért. Gyerekes és abszurd levelek, de nagyon gonoszak. – Az arckifejezése hirtelen megváltozott, elkomolyodott. – És én mégis félek. Veszélyes lehet.

– Gondolom, igen.

– Tudja, akármilyen primitív, gyermekded bosszúvágy hatja is át a leveleket, az egyik előbb-utóbb talán célba talál. És akkor isten tudja, mi történik. Egy lassú felfogású, gyanakvó, tanulatlan elmére komoly hatással lehet. Az ilyen ember, ha valamit írásban lát, azt hiszi, igaz. Nagyon sok bonyodalom származhat belőle.

– A levél stílusa műveletlen emberre vallott – mondtam elgondolkodva –, olyasvalaki írhatta, aki majdhogynem írástudatlan.

– Gondolja? – kérdezte Owen, és elment.

Amikor később a beszélgetésünkön tűnődtem, ez a „gondolja?” valahogy nagyon baljósnak tűnt.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0