Louisa Heaton

Trónörökös a páciensem

Melanie Milburne

Betűk a homokban

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louisa Heaton, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 682. eredeti címe: The Surgeon’s One Night to Forever

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 683. eredeti címe: Single Dad Seeks a Wife

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 682–683. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-475-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louisa Heaton

Trónörökös a páciensem

1. FEJEZET

Dr. Krystiana Szenac évekig sétáltatta kutyáját, Brunót a tengerparton, álmodozva nézte a palota fehér homlokzatát, és azon tűnődött, milyen lenne ott élni. De álmában sem gondolta volna, hogy valaha is bejut az épületbe, ahol a király és fia, a trónörökös él.

A herceg az ő létezéséről sem tudott, Krystiana azonban úgy érezte, összefűzi őket valami – és valahányszor ez eszébe jutott, mosolygott magában.

Mától a herceg tudni fog a létezéséről.

Vett egy mély lélegzetet, amikor a nagy, páncélozott jármű, amelyben ült, behajtott a kapun a palota udvarára. Úgy érezte magát, mint egy turista, amikor meglátta a kék egyenruhás őröket, a tökéletesen ápolt virágágyásokat, a robusztus fehér falakat és a kerek tornyokat. Minden toronyban egy-egy őr állt, noha Isla Tamourát már évszázadok óta nem fenyegette ellenség – manapság már csak turisták hadai látogatták az Olaszország délkeleti partjainál fekvő festői szigetet.

A kocsi megállt egy oszlopos terasz előtt. A Krystianát kísérő biztonsági ember kiszállt, megigazította fekete öltönyét, körülnézett, majd kinyitotta neki az ajtót.

A lány kiszállt. Most úrrá lett rajta az idegesség, és már bánta, hogy nem kapott be otthon pár falatot – valamit, ami megnyugtatja a gyomrát. De nem maradt rá ideje: a hívás váratlanul érkezett, épp csak be tudta pakolni a holmiját egy éjszakára, aztán még gyorsan felhívta a szomszédját, és megkérte, etesse meg Brunót, és vigye el sétálni.

Egy napig a palotában fog lakni! Szinte mesébe illő, hogy egy magafajta nő, egy földi halandó, aki a lengyelországi Krakkóban nőtt fel, a királyi család tagjaival érintkezhet!

Persze valójában munkáról volt szó: ő helyettesítette az udvari orvost a trónörökös éves egészségügyi állapotfelmérő vizsgálatán. Azért esett rá a választás, mert egy rendelőben dolgozott dr. Bonettivel, és a biztonsági szolgálat már korábban átvilágította.

A kocsitól vörös szőnyeg vezetett a fehér kőlépcsőkhöz, majd tovább a palotába.

Krystiana remegő lábbal ment fel a lépcsőn, és minvégig érezte, hogy a biztonsági ember követi. A táskáját valószínűleg másvalaki hozta. Amikor felért a lépcső tetejére, és meglátta a palota pazar belső terét, a pulzusa szaporán vert, a szája kiszáradt.

Próbált lazának tűnni, ahogy a márványpadlón át a férfi felé sétált, aki komornyiknak tűnt, és merev volt, mint egy öreg katona.

– Üdvözlöm, dr. Szenac! A nevem Sergio, én leszek a komornyikja az itt-tartózkodása alatt. Járt már a palotában?

A lány megrázta a fejét, csak úgy röpködött hosszú, aranyszőke, fonott copfja.

– Még nem. Ez az első alkalom.

– Ó! De ne ez legyen az utolsó. Megbízható forrásból hallottam, hogy az idegenvezetős túrák nagyon szórakoztatóak és informatívak, ha érdekli a történelem.

Krystianát soha nem érdekelte igazán a történelem; annak a múltban a helye, nem kellene folyton előrángatni a jelenbe.

– Köszönöm, talán majd egyszer.

Sergio felvezette egy csigalépcsőn, amelyet néhai királyok és királynék portréi díszítettek. A legtöbb képen a Romano család ismerős, fényes fekete haját és szép kék szemét látta. Éppen az elhunyt Marianna királyné portréját nézte, amikor Sergio megkérdezte:

– Gyönyörű volt, ugye?

– Nagyon.

– És nem csak külsőleg. Jószívű asszonynak ismerték. Össze volt törve, amikor a fiát elrabolták, és szegény királyné még azelőtt meghalt, mielőtt kiszabadult volna.

Krystiana bólintott. Jól emlékezett az évekkel ezelőtti szomorú esetre. Annak idején izgatottan követte a Matteo trónörökös elrablásával kapcsolatos híreket, és imádkozott a kiszabadulásáért.

– A herceg is biztosan vigasztalhatatlan volt, amikor hazajött, és megtudta, hogy az édesanyja meghalt.

Sergio szomorúan bólintott.

– Nagyon közel álltak egymáshoz… Nos, itt van a lakosztálya, dr. Szenac.

Megállt egy kétszárnyú ajtó előtt, és szélesre tárta.

Krystiana ismét próbált úgy tenni, mintha nem lenne megilletődve a fényűzéstől; csak bólintott egyet, és mosolygott.

– Köszönöm, Sergio. Biztos vagyok benne, hogy jól fogom érezni magam.

– Délután három órakor lesz az első találkozója a herceggel. Nyugodtan rendezkedjen be. Ha bármire szüksége van, húzza meg ezt a piros zsinórt – a fehér márványkandalló mellett lógó brokátzsinórra mutatott –, és én mindjárt itt leszek.

– Köszönöm.

– Egy emberünk majd felhozza a táskáját. Hozhatok egy kis frissítőt? Egy italt esetleg?

– Köszönöm, egy kávé csodás lenne. Meg egy kis víz, és talán valami harapnivaló. Gyorsan kellett eljönnöm, nem volt időm enni.

– Máris küldetek önnek egy vegyestálat. Van esetleg valamilyen allergiája, vagy valami, amit nagyon szeret?

– Nem, köszönöm.

Sergio meghajolt.

– Akkor mindjárt visszajövök. Isten hozta a palotában, doktornő!

Azzal távozott.

Krystiana kilépett a tágas teraszra, és beszívta a bódító virágillatot. Alatta terült el a királyi magánkert, labirintussal, szobrokkal, tóval, a tó közepén pedig lovat formázó szökőkúttal.

Távolabb, a palota falain túl olajfaligetek húzódtak, kis, terrakottaszínű templomokat és a hőségben párálló hegyoldalakat látott. Egész nap itt tudott volna állni és gyönyörködni ebben a sok szépségben.

Aztán visszament a lakosztályba. A hálószoba közepén széles ágy állt, makulátlan fehér lepedővel és aranyszínű ágytakaróval. A nappaliban asztal és székek, kényelmes, halvány búzavirágkék kanapék, és mindenütt friss virágokkal teli vázák. A csupa tükör fürdőszoba közepén süllyesztett kád volt, mellette zuhanyzó, a mosdópulton ezerféle pipereholmi.

Hihetetlen látvány volt az egész. Úgy érezte magát, mint Alice Tükörországban; mintha egy olyan világot látna, amelyet nem igazán ért, de szeretne többet tudni róla.

Matteo Romano trónörökös kezet fogott a portugál kultúrattaséval, és jó utat kívánt neki a hazájába. Amint az attasé távozott, kifújta magát. Már majdnem végzett a mai programokkal. Rövid pihenő következik, aztán találkozik az orvossal, aki egy váratlan családi ügy miatt helyettesíti dr. Bonettit.

Remélhetőleg minden rendben van a doktoréknál… Évek óta ismerte őket, és titkon irigyelte az orvost a boldog házasságáért és a mosolygó gyerekeiért.

Matteo kilépett az erkélyre.

Béke áradt szét a lelkében; lehunyta a szemét, és belélegezte a meleg, illatos levegőt. Perfetto.

Tökéletes. Kezét a kőkorlátra támasztotta, és csak állt ott erőt gyűjtve.

Mögötte Sergio halkan megköszörülte a torkát.

– Dr. Krystiana Szenac, uram.

– Grazie, Sergio.

Matteo megfordult, és meglátta a lányt. Fekete, térdig érő szoknyát és smaragdzöld blúzt viselt, szőke haja hosszú, fonott copfban hullott a vállára. Némi smink, és csodálatos, elbűvölő mosoly.

– Fenség!

– Dr. Szenac! Örvendek. – Matteo előrelépett, és kezet nyújtott a látogatónak. – Nagyra értékelem, hogy ilyen hamar el tudott jönni. Remélem, nem borítottuk fel túlságosan a terveit.

– Egyáltalán nem, meg tudtam oldani. Amikor szólít a haza, nem habozik az ember.

A herceg elmosolyodott.

– Így igaz. Jól utazott?

– Remekül, köszönöm.

– És mi a helyzet dr. Bonettivel?

– A feleségét sürgősen meg kell műteni, de többet én sem tudok.

Sürgős műtét? Ez nem hangzik túl jól…

– Reméljük, hogy minden rendben lesz.

– Én is remélem – bólintott dr. Szenac.

– Megkínálhatom egy kis frissítővel, mielőtt leülünk?

– Nem, köszönöm, Sergio már hozott kávét.

– Remek.

A herceg intett, hogy telepedjenek le a terasz egyik asztalához, kihúzott neki egy széket, és a lány hálásan rámosolygott, miközben leült.

A herceg vele szemben foglalt helyet.

– Igyekszem nem sokáig feltartani. Csak az éves menedzserszűrésről van szó. Dr. Bonetti egész sor vizsgálatot szokott végezni… biztos van valahol egy lista. És ha minden rendben van, akkor egy újabb évig békén hagy.

– Tudom, mit kell tennem, ne aggódjon, fenség. A doktor elküldte e-mailben az aktáját, abban benne van minden. – Dr. Szenac elmosolyodott. – A dokumentáció szerint ön jó egészségnek örvend, és a legutóbbi vizsgálatokból is az derült ki, hogy újra teljesen egészséges a… – látszott a lányon, hogy kényelmetlenül érzi magát – …az eset után.

– Az elrablásom után. Hát, két év egy barlangban bárkit megviselne.

Dr. Szenac bólintott.

– Elnézést, hogy szóba hoztam.

– Semmi baj. A terapeutám szerint jót tesz, ha beszélek róla. Minél többször, annál jobb.

Dr. Szenac megnyugodva mosolygott.

Matteo nem akarta, hogy a nő kényelmetlenül érezze magát, ezért témát váltott.

– Jól tudom, hogy ön Lengyelországból származik?

– Igen, Krakkóból.

– Soha nem jártam ott. Milyen hely?

– Nem tudom, én is már rég voltam. Csak a szürkeségre és a hidegre emlékszem.

Matteo látta, hogy megborzong.

– Mikor költözött ide?

– Amikor anyám meghalt. Apám… ő nem élt velünk, és senkim sem volt, csak Carolina nénikém, aki viszont itt lakik.

– Isla Tamourán?

– Igen.

– Nos, örülök, hogy itt van – mosolygott a herceg.

– Én is – bólintott Krystiana.

2. FEJEZET

Amikor másnap reggel Krystiana felébredt, első dolga volt lekapcsolni az éjszakai fényt. Automatikus mozdulat volt, de most hosszan bámulta a lámpát, és azon tűnődött, vajon a trónörökösnek is van-e ilyenje.

Két évig tartották fogva egy barlangban – vajon fél a sötétségtől?

Krystiana felkelt, és kinyitotta a teraszra vezető kétszárnyú ajtót. Behunyta a szemét, ahogy a nap meleg sugarai a bőrét simogatták. Ezt szerette a legjobban a szigetben: a kellemes éghajlatot, a színeket, a tájat.

Nagy szerencse, hogy a nagynénje pont itt él! Krystianának éppen ilyen gyönyörű helyre volt szüksége mindazok után, amit az apja mellett átélt. Új barátokra, új életre – egy szóval újrakezdésre. Isla Tamoura reményt adott neki…

Lezuhanyozott, hosszú haját a szokásos copfba fonta, és felvett egy nyári ruhát. Elfogyasztotta a reggelijét, amelyet tálcán hoztak be neki, aztán elővette a jegyzettömbjét és a ceruzáit, majd hozzálátott, hogy lerajzolja az erkélyről nyíló kilátást.

Később az órára pillantott, és látta, hogy mindjárt kilenc – a herceg vizsgálatának időpontja.

A jegyzettömböt és a ceruzákat az ágyon hagyta, megitta a narancslevét, és meghúzta a brokátzsinórt.

Hamarosan a megjelent Sergio.

– Jó reggelt, dr. Szenac! Remélem, jól aludt.

– Nagyon jól, köszönöm. Mindjárt mennem kell a vizsgálatra, de nem tudom, hol lesz.

Sergio bólintott.

– Az edzőteremben. Dr. Bonetti mindig ott végzi a szűrővizsgálatokat.

Sergio végigvezette a palotán, hosszú, falikárpitokkal díszített folyosókon, hatalmas vázák, címerek, lovagi páncélok mellett, s végül megálltak egy szárnyas ajtó előtt.

– Ez az edzőterem, dr. Szenac. Előkészítették magának dr. Bonetti felszerelését, és a számítógép úgy van beállítva, hogy be tudja írni az adatokat.

– Köszönöm.

Sergio mosolyogva kinyitotta az ajtót.

Az edzőterem mindennel el volt látva: futópadok, taposógépek, súlyzós edzőgépek, kézi súlyzók, jógamatracok és mindenféle eszközök sorakoztak benne, egy üvegfal mögött pedig hatalmas úszómedence kapott helyet.

A mindenit! – gondolta Krystiana lenyűgözve. De nem volt ideje bámészkodni: a herceg bármelyik pillanatban itt lehetett, és neki még fel kellett készülnie.

Épp a teendők listáját nézte át, amikor érezte, hogy áll mögötte valaki.

– Dr. Szenac!

Megfordult, és kissé meghajolt.

– Fenség!

– Én készen állok. Kezdhetjük?

Krystiana mosolyogva bólintott.

– Természetesen.

Először megmérte a herceg vérnyomását, pulzusát és a véroxigénszintet – mindent rendben talált, pont ahogy várta.

– Rendben, most magasság és súly.

– Nem hiszem, hogy összementem volna – felelte a herceg.

Krystiana somolygott.

– Ezt örömmel hallom.

A herceg súlya tökéletes volt a magasságához képest. Következett a futópados teszt. Míg Matteo levetkőzött és bemelegített, Krystiana lopva figyelte a számítógép mögül.

Látszott, hogy sokat jár ide: arányos alakja volt, fejlett izmai, de nem volt túlságosan kigyúrva.

– Fel kell ragasztanom az elektródákat, ha nem gond.

Mintha fura lenne a hangom…

Miközben Krystiana elektródákat ragasztott a férfi mellkasára és a teste más pontjaira, kínosan kerülte a szemkontaktust. Aztán rákötötte a gépre, és légzőmaszkot tett a herceg arcára.

Most találkozott a tekintetük, és Krystiana érezte, hogy elpirul.

– Oké… Először egyenletes tempóban jár egy percig, aztán szólok, amikor kocogósebességre kapcsolunk.

– Rendben.

– Készen áll?

Ez a vizsgálat sem mutatott semmilyen rendellenességet. Krystiana kikapcsolta a készüléket, és megfogta a férfi csuklóját, hogy ellenőrizze a pulzusát, aztán felírta a számot.

– Remekül csinálja.

A herceg levette a maszkot.

– Jó tudni.

– Sokat edz?

– Nem látszik? – vonta fel a férfi az egyik szemöldökét.

– Hát… öö… de, nagyon… jól néz ki.

A férfi nevetett.

– Én az eredményeimre gondoltam.

Krystiana erre még jobban elpirult, de ő is nevetett.

– Ja, értem! – Bólintott. – De, látszik.

– Próbálok mindennap fél órát mozogni, felváltva itt és a medencében. Súlyzózás, fél óra kardió…

– Ez több, mint amennyit én mozgok.

– Percre be van osztva az életem, szóval mindig ki tudom számítani, mikor mi fér bele.

– Ez előny vagy hátrány? – kérdezte Krystiana. Ő nem akart volna ilyen szigorú időbeosztás szerint élni. Hol marad a szabadidő, a spontaneitás?

– Az az aktuális naptól függ. – A herceg megint nevetett, és megtörölte arcát egy törülközővel.

– És ma?

A herceg vállat vont.

– Ha itt végeztünk, kicsit együtt lehetek a lányommal.

– Alexandra hercegnővel? Gyönyörű kislány. Hány éves is most?

– Öt.

– Biztos nagyon büszke rá.

– Az vagyok. De nem tudom olyan gyakran kényeztetni, mint szeretném.

Hát persze: a hercegnő nem vele, hanem a nagymamája családjának magánbirtokán él.

– Nehéz lehet.

A herceg a szemébe nézett.

– El sem tudja képzelni, mennyire.

Ó, dehogynem, gondolta Krystiana. Pontosan tudom, milyen kemény elszakítva lenni azoktól, akiket szeretünk. Túlságosan is jól tudom, milyen…

Sűrűn pislogva elfordította a fejét, és kényszerítette magát, hogy újra a feladatára koncentráljon.

– Akkor jöhet a következő teszt.

– Mindenestül a magáé vagyok – mondta a férfi tréfás meghajlással.

Krystiana elmosolyodott, és intett neki, hogy fáradjon a következő készülékhez.

Már majdnem végeztek, amikor kinyílt a fitneszterem ajtaja, és Sergio lépett be. Matteo ritkán látta ilyen komolynak.

Felvonta a szemöldökét.

– Sergio! Mi történt?

– Rossz híreim vannak dr. Szenac számára, uram.

Krystiana felnézett a jegyzeteiből, és az arca elborult. Talán Dr. Bonetti feleségével történt valami?

– Baleset történt az ön házánál. Egy részeg sofőr kisodródott a kanyarban, és belerohant a házba. A nappali és a háló beomlott, az épület lakhatatlanná vált.

Matteo döbbenten pillantott a lányra.

– Nagyon sajnálom!

Krystiana arca falfehér lett.

– A sofőr jól van? – kérdezte.

Matteóra mély benyomást tett, hogy a lány ebben a helyzetben a sofőrért aggódik.

– Úgy tudom, viszonylag olcsón megúszta. Épp ellátják a mentők.

– Értem. Az jó. – Krystiana elfordult, a gondolatai messze jártak. – Istenem, és Bruno?

– Bruno?

– A kutyám.

– A szomszédasszonya épp sétálni vitte, amikor a baleset történt – válaszolta Sergio.

– Ó, hála istennek!

Krystiana megkönnyebbülten, remegő lábbal egy székre roskadt, a fejét megtámasztotta a kezével.

– Itt marad nálunk, amíg helyre nem állítják a házát – jelentette ki Matteo.

Krystiana könnyes szemmel emelte föl a fejét.

– Ezt nem fogadhatom el.

– Badarság! Sergio, kérlek, intézkedj, hogy dr. Szenac ruháit és mindent, amire szüksége van, vigyék a lakosztályába. Beleértve a kutyát is, az biztos segít majd megvigasztalódnia. Egy időre a vendégünk lesz a palotában.

– Nem is tudom, mit mondjak… – Krystiana sírva fakadt.

A herceg elmosolyodott.

– Mondjon igent.

A lány hosszan, hálásan nézett a férfira.

– Akkor igen… köszönöm. Igen.

Matteo bólintott.

– Sergio, intézkedj, légy szíves!

– Micsoda szerencse, hogy épp itt voltam, amikor történt! Meg is sérülhettem volna.

– De itt volt, és ez a lényeg.

– Igen, csak…

– Semmi „csak”. Nincs értelme azon rágódni, hogy mi lett volna, ha. Foglalkozzon azzal, ami most van. – Matteo elmosolyodott. – Ezt a terápia során tanultam meg. És most továbbadom a tudásomat.

Krystiana viszonozta a mosolyt, miközben Brunót simogatta. Sergio nemcsak a kutyát és a holmiját hozta el, hanem fotókat is készített a házban keletkezett károkról.

– Hetekbe telik, mire rendbe hozzák – mondta szomorúan a lány.

– Hadd vegyem kézbe a dolgot! – ajánlotta fel Matteo.

– Szó sem lehet róla – rázta a fejét Krystiana. – Egy vagyonba fog kerülni.

– Engedje meg, hogy valami jót tegyek magával. Volt olyan kedves, és az utolsó pillanatban beugrott dr. Bonetti helyett, amikor orvosra volt szükségem. Most hadd segítsek én magának, most, amikor…

– Amikor építési vállalkozóra van szükségem? – nevetett a lány.

– Nem, fényes páncélú lovagra. Nem látta odalent a páncélomat? Nemrég lett kifényesítve.

Krystiana hálásan megköszönte a segítséget.

– Nagyra értékelem. Igazán.

– Ugyan! A barátok segítenek egymásnak.

A lány elmosolyodott. Barátok lennénk?

– Még egyszer nagyon köszönöm.

Matteo meghívta Krystianát, hogy este vacsorázzon vele.

– Hozza Brunót is! Hátha lepottyan neki pár falat.

– De akkor soha nem akar majd elmenni innen.

Így aztán most kint ültek a teraszon, várták az ételt, és gyönyörködtek az alattuk elterülő kertben meg a naplementében.

– Jut eszembe, dr. Bonetti telefonált a titkárnőmnek a kórházból. A felesége túl van a műtéten, minden rendben volt. Hamarosan hazaengedik.

– Ó, de csodás! Olyan jólesik ilyen hírt kapni a mai ijedség után! És a sofőrrel mi van, aki a belehajtott a házamba, róla tud valamit?

– Már otthon van, de néhány nap múlva várják a bíróságon ittas vezetés miatt.

– Biztos megbánta – vélekedett Krystiana.

Matteo belekortyolt a vizébe.

– Sajnos alkoholista, mint megtudtam. Már régebben elvették a jogosítványát, nem is a saját kocsiját vezette. A fiáé volt, ő meg „kölcsönvette”.

– Ó…

– Szerzünk neki helyet egy rehabilitációs programban.

– Vagyis inkább küldik – vonta fel a szemöldökét a lány.

– A királyi ítélet-végrehajtó csapatom kézbe veszi az ügyét – felelte a herceg megjátszott komolysággal.

– Ítélet-végrehajtó?

Matteo nevetett.

– Bocsánat. Nincsenek igazi végrehajtóim, csak azt akartam, hogy… Nézze, annak az embernek segítségre van szüksége. Valaki majd felkeresi, és gondoskodik róla, hogy bekerüljön egy olyan programba, ahol megkapja a segítséget. Mielőtt legközelebb megölne valakit.

– Lehet, hogy nekem is el kellene mennem hozzá?

– Bölcs dolog lenne? Maga érzelmileg érintve van a dologban.

– Lehet, hogy pont ezért hallgatna rám. Hatásosabb lenne, ha találkozna az áldozatával.

– Nem elég, hogy félig lerombolta a házát? – Matteo félrebillentette a fejét. – Honnan tud ennyit a bűnözésről és a viktimológiáról?

Krystiana lesütötte a szemét, és a férfi ebből rájött, hogy van valami emögött – egy történet, amelyről a nő nem akar beszélni.

– Bocsánat… Nem muszáj válaszolnia.

– Nem azt mondják a terapeuták, hogy jót tesz, ha beszélünk róla?

Matteo bólintott.

– De csak ha készen áll rá. Készen áll?

– Nem tudom.

– Tudni fogja, mikor van itt az ideje. És ami sokkal fontosabb: azt is, hogy ki a megfelelő személy a beszélgetéshez. – A herceg belekortyolt az italába. – Engem nem igazán ismer, szóval megértem.

A lány hosszan rámeredt, és látszott, hogy fontolgatja a dolgot. Hűvös volt a tekintete.

– Szerintem maga jobban megértené, mint a legtöbben.

Ez kíváncsivá tette Matteót.

– Gondolja?

Krystiana hallgatott, bizonytalannak tűnt. Aztán Matteo látta az arcán az elhatározást, hogy végre kimondja.

– Elraboltak hatéves koromban.

– Elrabolták? – A férfi a melengető napsütésben is úgy érezte, megfagy az ereiben a vér.

– Apám bezárt egy lyukba a föld alatt.

3. FEJEZET

Krystiana merőn nézte Matteót, próbálta felmérni a reakcióját.

– Meglepődött? – kérdezte.

A herceg kinyitotta a száját, de egy hangot sem tudott kinyögni. Mintha fejbe kólintották volna.

– Hát persze. Az apja tette?

– A szüleim elváltak, és csúnya harcot vívtak a felügyeleti jogért.

– Gondolom, nagyon össze volt zavarodva.

Krystiana bólintott.

– Végül anyám megkapta a teljes felügyeleti jogot, apámnak csak havonta egyszer volt láthatási joga. Egy napra. Azon a hétvégén azt mondta, játszunk egy kicsit az erdőben, ahol vadőrként dolgozott. Úgy volt, hogy segítek neki nyulat fogni. Bementünk a sűrűjébe. Sötét és nyirkos volt, alig hatolt be némi fény…

– Nem félt?

– Először nem. Sokszor játszottam ebben az erdőben, és apám is velem volt. Azt hittem, biztonságban vagyok. Aztán megmutatta a bunkert, amit ő épített.

– Bunkert? Hogy nézett ki?

– Nem volt nagy, kábé akkora, mint egy egyszemélyes ágy. A fala faborítású voltak, szerintem régi raklapok lehettek. Azt mondta, másszak be és várjak, amíg odatereli a nyuszikat. Majd beesnek a bunker tetején, és akkor játszhatok velük.

– Mio Dio…

– Bemásztam, ő meg rárakta a tetőt, és hallottam, hogy kattan egy zár. Azt mondta, „sajnálom”, aztán otthagyott.

Krystiana belekortyolt a vizébe, és felidéződött benne az emlék: apja távolodó lépteinek a hangja, az érzés, ahogy apró öklével a masszív, földdel borított tetőn dörömböl…

– Amikor tudott, hozott ételt és vizet. Megpróbáltam elszökni, de hát… erősebb volt nálam. Egyszer hozott egy könyvet meg egy gyertyát, hogy legyen fény, és tudjak olvasni.

– Mennyi ideig volt ott?

– Hat hétig.

Matteót rosszullét kerülgette.

– És hogy szabadult ki?

– Megtaláltak. Apám bejelentette az eltűnésemet; azt hazudta, hogy egy bolt előtt kellett volna megvárnom. Néhány hét múlva a rendőrség gyanút fogott, és követte az erdőbe. A kutyák kiszimatoltak. Sosem felejtem el, amikor közeledtek, és beszűrődött fentről az ugatásuk. Sikítani kezdtem teli torokból, olyan hangosan, hogy utána három napig nem volt hangom.

– És az apjával mi lett?

Krystiana nyelt egyet.

– Börtönben van.

Matteo bólintott.

– Meg szokta látogatni?

Nem értette, miért nem tudott az esetről. Hogyhogy ez nem derült ki az átvilágításkor?

Mert még gyerek volt. Valószínűleg titkosították az aktákat.

– Nem. Azóta nem is jártam Lengyelországban.

– És nem érzi úgy, hogy meg kellene látogatnia?

Krystiana félrehajtotta a fejét.

– Maga meglátogatta az elrablóit a börtönben?

Matteo elgondolkodott egy pillanatra, aztán elmosolyodott.

– Jogos. Csakhogy az én elrablóim idegenek voltak, a magáé viszont az apja. Szerette őt, nem?

– Igen. De már elmúlt.

– És be szoktak néha villanni az emlékek? Lettek maradandó problémái a fogsága után?

– Nem igazán. Mondjuk, csak éjszakai fény mellett tudok aludni.

– Érthető. – Matteo felnézett a felhőtlen égboltra, mely a narancssárga és a rózsaszín árnyalataiban játszott.

– Mint látja, fenség, mindkettőnknek törött a szárnya.

– De kitartóak vagyunk, és újra fogunk repülni.

– Remélem, én már repülök – mondta a lány, de bizonytalannak tűnt.

– Igen – bólintott Matteo. – Higgyen nekem.

Krystianna viszonozta a mosolyát, és hálás volt az együttérzésért. Ki gondolta volna, hogy valaha el fogja mesélni a történetét a trónörökösnek? Valószínűleg nincs senki rajtuk kívül a szigeten, aki átélt volna hasonlót – és ez összeköti őket.

– Ön jó ember, fenség.

A herceg kék szeme csillogott.

– Tegeződjünk, és szólíts Matteónak.

A lány bólintott.

– Te pedig Krystianának.

Krystiana az ágyon feküdt, és a mennyezetet bámulta. Nem volt butaság így hirtelen előrukkolni a történetével? Még soha senkinek nem beszélt róla. Egyedül Carolina néni tudta, senki más – egészen a mai napig.

De amikor szemben ült Matteóval, egészen közel hozzá, azt akarta, hogy tudjon róla. Ilyen egyszerű.

– Köszönöm, Krystiana – mondta a herceg. – Nagy bátorság kellett hozzá, hogy megossz velem egy ilyen… személyes dolgot.

A lány ide-oda tologatta a tányérján a tagliatellét, és az ajkát harapdálva próbált rájönni, miért is mondott el mindent.

– Ne érezd magad rosszul, amiért elmondtad. Látom, hogy most kellemetlen neked.

Krystiana kurtán felnevetett.

– Pedig tulajdonképpen zárkózott vagyok, nem fecsegek ki semmit. Még a legjobb barátnőm se tud róla.

Matteo megértően bólintott.

– Megtisztelő, hogy nekem elmondtad.

Krystiana tovább bámulta a mennyezetet.

A Matteóval folytatott beszélgetés nem azért volt kellemetlen számára, mert elmondta a történetét, hanem azért, mert egyáltalán elmondott valamit magáról. Bár ez csak kis darabka volt a múltjából, de akkor is…

Aznap éjjel keveset aludt, és megfogadta, hogy távol tartja magát a trónörököstől. És mivel a herceg nagyon elfoglalt ember, valószínűleg nem is lesz nehéz.

Azért mesélt neki a fogságáról, mert sokszor gondolt arra, hogy talán érdekelheti. Ennyi az egész. Amúgy semmi közük egymáshoz.

Elegáns, fekete, páncélozott autó várt Krystianára, járó motorral. A kormánynál fekete öltönyös biztonsági ember ült.

– Gyerünk, Bruno! Siess!

A kutyája mogorva öregember módjára battyogott a lány után.

Krystiana beszállt a kocsiba, és nagyon megijedt.

– Fenség! Azt hittem, ez az a kocsi, amelyik engem visz munkába.

A herceg elmosolyodott.

– Matteo… nem emlékszel? És neked is jó reggelt! Gondoltam, elkísérlek, amikor megnézed, mennyi kár keletkezett a házadban.

– D-de… – dadogta Krystiana – biztos van fontosabb dolgod is. Nem a kormányzásban kell segítened?

– Az egyik polgárom otthonát lerombolta egy idióta, akinek eleve nem is lett volna szabad kocsiba ülnie. A kötelességemet teljesítem azzal, hogy elmegyek a helyszínre, hátha tudok segíteni valamiben. – Matteo feltette a napszemüvegét. – Az építésvezető majd körbevezet minket.

– Már dolgoznak rajta? – csodálkozott a lány.

– Hajnal óta.

Elindultak, és hamarosan odaértek Krystiana házához, mely egy dombon állt. Csak a konyhája és a fürdőszobája maradt épen – sokkoló látvány volt.

– Nagyon sajnálom – mondta Matteo, miközben a romokat nézték.

Krystiana próbált nem sírni, nehogy elkenődjön a sminkje, de amikor a törmelék közt megpillantotta az egyetlen fotót, ami az édesanyjáról megmaradt, eltörött a mécses.

– Na, gyere ide…

A férfi magához húzta, ő pedig a mellkasához simult, kezében halott édesanyja fényképével. Meleg és megnyugtató érzés volt. Vigasztaló. Örökre így tudott volna maradni, de belátta, hogy ez nem helyénvaló, és kibontakozott Matteo karjából.

– Semmi baj. Jól vagyok.

Aztán Carlóval, az építésvezetővel bejárták a romokat.

– Mennyi ideig fog tartani a munka? – kérdezte Matteo.

– Ha minden jól halad, akkor is minimum négy hét.

– Tegyen meg mindent, amit lehet. A pénz nem számít.

– Igen, fenség.

Amikor visszaértek a kocsihoz, Krystina felsóhajtott.

– Hogy vagy? – kérdezte a herceg.

– Jól, köszönöm.

– Lehet, hogy ma nem kellene dolgoznod.

– Muszáj. Most dr. Bonetti betegeit is nekem kell ellátnom. Nem hagyhatom őket cserben.

– Rendben. De este érted megyek, ha végeztél.

Krystiana a fejét rázta.

– Nem kell, tényleg. Neked is van egy csomó dolgod, nem emlékszel?

Matteo vonakodva bólintott.

– Ez igaz. Csak rossz érzés magadra hagyni ilyen feldúlt állapotban.

– Megleszek. Erősek vagyunk, igaz?

– Azok vagyunk – mosolygott Matteo. Benézett a hátsó ülésre. – Elvigyem Brunót?

– Ne, ott lesz velem a rendelésen. A betegek szeretik – vonta meg a vállát a lány.

– Akkor otthon találkozunk.

Otthon…

Fura volt ezt hallani a királyi palotával kapcsolatban.

A nap hátralévő részében Krystiana betegeket kezelt, munka után pedig visszatért a palotába. Remélte, hogy észrevétlenül eltűnhet a lakosztályában. Nem akart találkozni Matteóval, mert egyre jobban nyugtalanította, hogy ilyen közel kerültek egymáshoz.

Leült az ágyra, és elővette az anyja fényképét. Ahogy felidézte a hangját, elmosolyodott. Megcsókolta az ujjait, és a képre nyomta.

– Hiányzol – suttogta az anyanyelvén.

Amikor kopogtak az ajtón, sietve megtörölte a szemét.

– Szabad!

Sergio volt az.

– Jó estét, dr. Szenac! Őfelsége Alberto király meghívta, hogy vacsorázzon vele és a családjával.

– Ó, ez nagyon kedves, de hullafáradt vagyok. Sűrű napom volt, szeretnék korán lefeküdni. Fel tudna küldeni egy kis ennivalót, ha nem gond?

Sergio bólintott.

– Értem. – Megfordult, hogy távozzon, de aztán megtorpant. – Ha szabad megjegyeznem, nem okos dolog visszautasítani a király meghívását, dr. Szenac. Úgy tudom, ma reggel hagyta jóvá a háza újjáépítéséhez szükséges összeget, és szeretne találkozni önnel. Attól tartok, nem venné jó néven, ha nem jönne el.

Ó, hát persze: nem egyedül Matteo fedezi az újjáépítés költségeit, a pénz a királyi kasszából származik. Elég nagy tiszteletlenség lenne, hogy itt lakik náluk, elfogadja a pénzüket, és még egy vacsorára sem hajlandó leülni velük.

– Értem. Igaza van. Kérem, mondja meg a királynak, hogy szívesen velük vacsorázom. Mikor lesz?

– Hét órakor.

– Tökéletes. Köszönöm. És mit vegyek fel?

– Sportosan elegáns öltözéket – mondta Sergio.

Az öltözködési szabályok nem aggasztották Krystianát, az viszont nagyon is, hogy ha netán Matteóval szemben ültetik le, akkor egész este az ő mélykék szemébe kell majd néznie.

Matteo ritkán vacsorázott az apjával, ahhoz túlságosan elfoglaltak voltak mindketten, az időbeosztásuk pedig eltérő. De az öreg éppen visszatért Afrikából, és látni akarta a fiát, mielőtt európai körútra indul.

Épp dr. Bonetti feleségéről váltottak néhány szót, amikor Sergio kinyitotta az étkező ajtaját.

– Á, dr. Szenac! – állt fel a király. – Isten hozta! Örülök, hogy megismerhetem, még ha ilyen nehéz körülmények között is. Hogy áll a háza? – Széles mosollyal a lány mindkét arcát megpuszilta.

Krystiana pukedlizett.

– Felség! Köszönöm. Már elkezdődött a munka, szóval remélhetőleg nem leszek túl sokáig az ön és a családja terhére.

– Badarság! Az otthonunk az ön otthona is. Foglaljon helyet!

Sergio kihúzott neki egy széket, és a lány leült – éppen Matteóval szemben.

A herceg rámosolygott.

– Hogy ment a munka?

– Érdekes volt. Habár mindig az: az ember soha nem tudhatja, ki lép be az ajtón.

– És ez edzésben tartja – szólt a király.

Krystiana bólintott.

Sergio töltött vizet a poharába, az ölébe pedig asztalkendőt terített.

– Hozhatok egy italt, dr. Szenac?

– Nem, köszönöm, Sergio.

– Bemutatom a többieknek – fordult a király a lányhoz. – A fiamat és engem már ismer. Jobbra magától a nővérem, Beatrice ül, vele szemben a férje, Edoardo. Rövid látogatásra jöttek Firenzéből.

Krystiana udvariasan rájuk mosolygott.

– Örvendek a szerencsének.

Matteo látta rajta, hogy feszeng; megpróbálta hát elterelni a figyelmét, hogy feloldódjon.

– Hogy viseli Bruno a magánéletében bekövetkezett változást?

A lány hálásan nézett rá.

– Hamar megszokta. Mintha mindig is azt gondolta volna, hogy a palotában a helye. Szerintem élvezi a kiszolgálást és a kényeztetést.

Matteo nevetett, és gyönyörködött Krystiana mosolyában.

– És te hogyan szoktál vissza a palotai életbe, Matteo? – kérdezte Beatrice néni. – Biztos nagy megkönnyebbülés, hogy minden visszatért a rendes kerékvágásba.

Matteo bólintott.

– Igen, bár azt hittem, másmilyen lesz… a hazatérés.

– Hogy érted?

Beatrice nagyon érdeklődőnek tűnt, ami érthető is volt, hiszen az elrablása előtt találkoztak utoljára.

– Amikor az ember ilyen helyzetben van, hogy fogva tartják, akkor az tartja benne a lelket, hogy egyszer majd hazajut. És hogy újra rendben lesz minden.

– De…?

– De nem így van. Olyan érzés, mintha megállt volna az idő. Mindenki más továbblépett, de te még mindig ugyanott vagy. Szeretnéd feldolgozni a történteket, de nagyon nehéz.

– Apád mesélte, hogy terápiára jártál. – Beatrice hangjából rosszallás hallatszott ki.