A BŰB JOS B B

(KRIMIMESE)

BOGD N ISTV N

TARTALOM

Impresszum

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

IMPRESSZUM

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Bogdán István jogutódai, 2024

A borítót tervezte és készítette

ifj Bogdán István és Rékasi Balázs

1

Hol volt, hol nem volt, de hogy volt, az kétségtelen, mert ha nem lett volna soha, mese sem lett volna. Márpedig azt mindenki tudja, hogy a mese egyidős az emberrel és ugyan ki az a vakmerő, aki kételkedik az ember ősi létében, mert ha netán mégis akadna erre vetemedő, annak elmebeli állapotának egészséges voltát joggal elégtelennek ítélné mindenki, volt tehát, hol volt, hol nem volt, volt egyszer, tehát minden koron volt ... – egysze-mélyes mesedélelőttöm lendületes bevezetőjét csírában nyomta el a döbbenet, két marokkal szorítván belém a szuszt.

Már, hogy a pintyfélék családjába ne, amikor ... De tessék csak elképzelni. Egy heti masszív minőségi munka ellenértékének ugyan nem nevezhető, de azért meg nem vetendő bérét helyezvén bizton-ságba, növeltem kissé már apadó folyószámlámat, s így a jól végzett munka örömével baktatok felfelé a lépcsőn kies odúm felé, amikor

…

De jól tessék elképzelni azt az örömöt, amit a végleg befejezett munka és a pénzecske szaporodása okoz, s nekem is széles vigyort kerekített a képemre, ahogyan jutalmul meséltem magamnak, ígér-vén még tetejébe jó nyelet sört is, hogy hatására kettesével ugráltam

felfelé a lépcsőn és befordulva a lakásomhoz vezető folyosóra, már éreztem a sör ízét is, amikor ...

Nos, mesém megszakadt, mosolyom lefagyott, s legyökerezve meredtem az ajtóm küszöbén kerekedő halomra. Veszedelmesen ha-sonlított már az első pillanatra egy összekuporodott emberhez. A küszöbön ül, háta az egyik, lába a másik ajtófélfának támasztva, két keze, feje az ölében. És nem mozdul! ... Mintha …!

Toppantottam. Semmi eredmény. Ha ez valóban …!

Már láttam az újságok címoldalán rikító vezércímeket: Filamér magánnyomozó irodaajtajában ismeretlen férfi …

De mintha szuszogna!

Közelebb léptem.

Most már nem csak láttam, hallottam is. De rosszat álmodhatott, mert szaggatottan vette a levegőt.

Megkönnyebbülten szusszantottam én is. Mégsem hulla. Alvó férfi, aki...

Óvatosan közelebb osontam, mert az ember nem lehet elég óva-tos. Vannak nekem olyan jó barátaim, akik szívesen megviccelnének olyan szerető módon, hogy nyolc nap múlva is emlegetném.

Nem. Ez tényleg alszik. És nem is férfi, fiú még. Az ifjúság egyen-mindenségében. Hosszú haj, pulóver, farmer, surranó.

Leguggoltam. Felé szippantottam, de nem volt szesz szaga. Nem szeretem a részegeket. Ez a fiú azonban szabályosan aludt, mintha ágyában csicsikálna. De miért az én küszöbömön? Nem hippitanya ez.

Megráztam.

Bócinkolt a feje, s közben egész érthetően morogta.

– Megölték az apámat ...

– Ugyan! – ráztam tovább. – És mikor?

– A pleisztocén, de inkább a holocén, vagyis a negyed idősz... –

egyenletes szuszogása szakította le a mondat végét.

Hm! Ha nem részeg, akkor beteg. Megtapogattam a fejét. Nem volt meleg. Pedig alighanem itt lesz a baj. S ez nekem is baj. Nem hagyhatom a küszöbömön. Zavar. Én még csak átlépem, de az ügyfeleim.

Hóna alá nyúlva felemeltem, s az ajtónak támasztottam. Aludt tovább. Orrába fújtam, tüsszögött. Kapott segítségnek néhány simo-gatást. Rögvest rám kerekedett a szeme.

– Mit akar? – nyöszörögte.

– Ezt én kérdezhetném magától. Elvégre a küszöb az szerves része a lakásnak, ez pedig az enyém, így a küszöb is az, amelyen az előbb ült, most pedig áll. … Nos, fiacskám?!

Nyelt néhányat, kettőt pislogott, míg kinyögte.

– Filamér úr?

– Teljes testmagasságomban, de az magát ne zavarja.

Hirtelen megelevenedett. Szétlebbentette a haját, elkapta a keze-met és rázogatta.

– Kedves Filamér úr, feltétlenül segítenie kell rajtam, mert külön-ben, nem is tudom ... – hadarta, de stoppoltam.

– Ha engem keres, akkor talán kényelmesebb lenne, ha beljebb kerülnénk.

– Természetesen, persze…– pislogott szaporán, de nem mozdult.

Kényszerültem felhívni a figyelmét, ha takarja a zárat, kívül maradunk.

– Persze, persze! Ó! Bocsánat! – hadarta, hogy odébb lépett.

Nyitottam és betuszkoltam az előszobába. Bezártam az ajtót. Jó szokás. Különösen a magamfajtánál. Tessékeltem az iroda felé.

Hogy belépett, egész felébredt. Le-fel szaladgált, s közben hadarta:

– Arról van szó, kedves Filamér úr, hogy én …

Nem hagytam a tárgyig jutni. Az ügyfelek részére rendszeresített ülőalkalmatosságba nyomtam és én is a tárgyalóasztalka mellé telepedtem.

– Így már lehet – biztattam. – S talán kezdené azzal, elárulja nekem, kihez van szerencsém?

– Persze, ó, hogyne! – túrt hosszú hajába, barna szeme rám villant. – Bocsánat, de én annyira...

– Szóval?

– Dabón – hajolt meg. – Egyetemi hallgató.

– Nyilván régész.

Kigömbölyödött a szeme.

– Honnan tudja?

Nem árultam el. Rávigyorogtam.

– Látom. Világosan látható.

– Hoogy? – nézegette magát. – Nem értem...

– Nem is kell. Elég, ha én tudom. És miután már ismerjük egy-mást, megmondhatná, miről van szó?

Megmerevedett. Ökölbe szorult két kezén kifehéredtek a büty-kök. Szeme megszűkült, tekintete átszaladt rajtam, bele a semmiség-be, s alig hallgatóan suttogta:

– Megölték az apámat!

A csend szaladt közénk, s tartotta meg az elszaladt szavakat. Úgy lebegett benne a kijelentés. Nem csak hallottam, láttam is, mint egy neon transzparenst. De ha tényleg így van …

– Kedves fiatalember, ez a bűnügyi rendőrség …

– Nem! – vágott szavamba. – Nem egészen biztos... és ... Szóval –

turkálta loboncát, – az úgy van... Hogyan is mondjam? … Tessék várni! – intett, hogy szólni akartam. – Legyen szíves, hallgasson meg!

Olyan könyörögve nézett, rábólintottam.

– De csak röviden. A tényállást.

– Köszönöm! – ragadta meg a kezem, majd visszahuppant a tám-lának. – Igyekezem tömören, de ...

– Semmi de! S hogy megértsen: gyilkossági ügyekkel én nem foglalkozhatom. Tiltja a működési engedélyem.

– De ha nem biztosan gyilkosság? – pislogott rám.

– Úgy érti ...? – nem hagyta folytatni.

– Éppen azt kellene megállapítani, mi is.

– Ez is a rendőrség ügye. A Belbiztonsági Szolgálat ….

– Már nem lehet – vágott közbe, s hadarta tovább. – Kedves jó Filamér úr, hallgassa meg, mi történt, s majd aztán nyilatkozzon.

Most csak annyit kérek, hallgasson meg. Vagy ezt is tiltja a működési engedélye?

Mindig elismerem, ha vesztek. Zöldet adtam.

– Tessék! De tényleg röviden.

Félmosoly villant az arcán, sovány csúnyaságát kedvessé vará-zsolta. Szusszantott és kezdte:

– Az apám, Dabór, főosztályvezető a Pénzügyminisztériumban

.... De ez talán nem lényeges .... De az igen, hogy álmatlanságban szenved ... szenvedett, – javította. – Évek óta altatóval élt. Mostaná-ban már a legerősebb hatásút, geronált szedett. Az adagolásra természetesen nagyon kellett vigyázni és az apám vigyázott is .... És ... szóval ... úgy két hét óta bokaficammal otthon feküdt és hát sokkal ne-hezebben tudott elaludni, mint korábban. De erősebb altató nincs és az adagot emelni nem lehet. Egy szemmel több már ... és ... – tekintete megtompult, beleolvadt a semmibe – és szerda reggel nem ébredt fel – messziről kongva jött a hangja. – Én is azt gondoltam, mint a többi, amit az orvosa, ez az Euménoz állapított meg, túladagolt, sok altatót vett be – hirtelen megelevenedett, hangja is színesedett. –

Közutálatnak örvendett, én sem szerettem – túrta loboncát. – Nos, megkönnyebbültünk .... Szombaton teljes részvétlenséggel, de ünne-pélyesen, mert hát … szóval eltemettük. És aztán … vasárnapra vir-radó éjjel – szava szakadt, szeme kikerekedett, pupillája kitágult, tekintetéből ordított a rémület, – … akkor éjjel – suttogta, – álmomban megjelent előttem az apám és … és azt mondta: ... Megöltek! Engem megöltek! ... Rám meredt tüzelő két tekintet … és hajtogatta: Megöltek! ... Megöltek! ... – szobor mereven ült, csak tekintetében élt a rémület. – És … és hétfőn éjjel ismét az ágyam szélére ült … és azt mondogatta ... Megöltek! Meggyilkoltak! ... – arca elé kapta két kezét, teste remegni kezdett.

Türelemmel vártam. Rágyújtottam. A füst mintha felébresztette volna.

– Borzalmas volt! ... – ölébe ejtette két kezét, még mindig reme-gett. – Nos, ma éjjel már nem mertem elaludni... egész éjjel virrasz-tottam és ... mégis láttam és hallottam ... – suttogta, s megerősödött a remegése.

– Talán rágyújtana – kínáltam.

– Kösz, nem dohányzom.

– Kis itóka?

– Nem ez kell nekem. Ön, ön segíthet rajtam Filamér úr! – kapta el a kezem.

– Én? – szaladt fel a szemöldököm. – Inkább orvos. Valami nyugtató...

– Ugyan! – biggyedt a szája. – Ne mondja azt, amit az úgyneve-zett anyám és a kölke!

Nem értettem, észrevette.

– Hát a mostohám, meg a fia – magyarázta. – Ugyanezt mondták, amikor elmeséltem nekik az álmom. De tegnap reggel már nem vi-gyorogtak olyan gúnyosan, amikor megmondtam nekik, mit fogok

tenni. Hiemán ... a bátyám – fröcskölt a gúny a magyarázatából –

meg is pofozott, amikor meghallotta, hogy a rendőrségre akarok menni és az a nő – keményen koppant szájából minden szó – Kariti-na, a mostohám, meg lefogott, nehogy … – újból remegni kezdett, de tekintetében a félelmet felváltotta a düh. – Aztán megmagyarázták, hogy kiröhögnének álmommal a rendőrök – ökölbe szorult a keze. –

Beláttam. És … ez jobban fájt, mint a verés ... – tekintete ismét a semmibe szaladt, a hangja elszíntelenedett ahogyan folytatta. – Ez tegnap reggel volt, és akkor elhatároztam, hogy magánnyomozóhoz fordulok. A telefonkönyv szaknévsorából kiírtam a neveket ... Az ön neve valahogy ismerős volt. Rájöttem, hogy valamilyen ügyével kap-csolatban az újságban olvastam – hadarta, mint a leckét. – Elmentem a Nemzeti Könyvtár hírlaptárába, a cikkdokumentáció névmutatójá-val kikerestem a vonatkozó újságszámokat, kikértem, elolvastam és

... Nos, rögvest tudtam, csak maga segíthet rajtam – megköszöntem az elismerést, de nem figyelt rám, monoton folytatta tovább. – Mire ennyire jutottam, este lett. Nem akartam már zavarni. Telefonon sem

... Nem az a téma .... Így reggel egyenest idejöttem, de nem volt itt-hon már. Elhatároztam, hogy megvárom. Leültem a küszöbére és ...

hát elaludtam. … Most pedig itt vagyok és megkérem, legyen szíves állapítsa meg, tényleg meggyilkolták-e az apámat? ... Megteszi? – de már nem is kérdően nézett rám, hanem várakozóan, mint egy kö-lyökkutya, amelyik visszahozta a labdát, s várja, hogy eldobjam.

Oldalaztam.

– Mielőtt erre felelnék, kérdeznék.

– Parancsoljon! – széles mozdulatra lendült a keze.

– Ő maga nem lehetett? Szándékosan túladagolt?

– Kizárt eset! – erélyesen legyintett, majd leverte a hamutartót. –

Tökéletesen biztos, hogy nem lett öngyilkos.

– Indoka?

– Hogy? – kapta fel a fejét, de már közben kapcsolt. – Kettő. Az egyik: Nagyon szeretett élni. Kézzel-lábbal ragaszkodott életéhez. A másik, és ez a súlyosabb. Rettenetesen félt a haláltól.

– Sokan vannak így.

– De nem ilyen mértékben! Jó okom van mondani.

– Persze – bólintottam. – Az altató.

Kigömbölyödött szemmel rám meredt.

– Honnan tudja?

– Még nem tudom, csak sejtem. Tehát?

Megrázta a fejét, de magyarázta.

– Igen, nagyon félt attól, hogy véletlenül túladagol. Amikor el-kezdte az altató szedését… Sok-sok évvel ezelőtt, de jól emlékszem

.... Nos, gyenge hatásúakkal kezdte. Nem segített. Sok orvossal kon-zultált, végigpróbálta mindegyiket, végül is a geronálnál kötött ki, a legerősebbnél. Az orvosok megállapították a pontos adagot, de tényleg a maximális kellett, hogy elaltassa .... Nos, ezután már szinte ne-vetséges módon próbálta biztosítani, nehogy véletlenül is többet ve-gyen be akár egy szemmel is .... Végtére is tervezett, s annak alapján elkészíttetett egy kis szerkezetet, amelyik automatizálta a pontos adagot. Kizárt eset tehát az is, amit az orvosa, ez a hülye Euménoz állapított meg, hogy véletlenül túladagolt. Az is kizárt, hogy szándé-kosan tette, vagyis, hogy öngyilkos lett. Tehát kétségtelenül meggyilkolták .... Erre a végkövetkeztetésre egyébként ma reggel jöttem rá, itt a küszöbén, mielőtt elaludtam.

Elhallgatott, s tekintetéből már egy férfi kérte a másiknak a segít-ségét. De még nem tudtam dönteni. Tovább kérdeztem.

– Mit állapítottak meg haláloknak?

– Mondtam, az altató túladagolását, persze véletlenül.

– Maga szerint ez kizárt. Akkor másnak kellett ezt megtennie. Ki és hogyan?

– Fogalmam sincs, hogy ki. De a hogyanra esetleg mondhatnám, hogy tejben. Ugyanis az altatót minden este tejjel vette be. Ott állt a pohár tej az asztalkán az ágya mellett.

– Ki férhetett hozzá?

– Sokan. A család minden tagja, a személyzet, a … látogatók ....

Kedd este is volt néhány nála.

– Értem. És kinek lett volna érdeke az apját megölni?

– Sok embernek – megszűkült a szeme. – Mondtam, utálták ....

Sajnos azt kell mondanom, joggal .... De nem volt mindig ilyen. Emlékszem, kiskoromban egész más volt .... Falun laktunk, szegények voltunk, de boldogok. Amikor aztán a haverja … elfelejtettem már a nevét ... kiemelte, s az apám megkezdte karrierjét, fokozatosan rom-lott a helyzet. Ahogyan ő fel, a családi élet úgy le. Mert az anyám sem maradt el tőle. Csak a pénz, a kényelem, a pozíció, a hatalom.

Ezért mindenen keresztül gázoltak. Egymáson is. Hat éve, hogy el-váltak. Anyám külföldön ment újra férjhez. Apám itt törtetett tovább felfelé. Azért vette el öt évvel ezelőtt ezt a nőt is, jó kapcsolatai voltak. De hamar megmutatta nekik, ki ő. Rövidesen meggyűlölte a nő

is, a fia is – hadarta. – De velem sem bánt különbül – szorult a szem-öldöke – mégis az apám volt és … – két kézzel túrta a loboncát – én is szeretnék megnyugodni. Meg kell tudnom az igazságot! – már szinte követelően nézett rám. Kérdeztem hát tovább.

– Most már ugye gazdag volt az apja?

– Súlyosan – dühösen mondta. – Az a hatalmas villa, amiben la-kunk, óriási kertben, öt gépkocsi, két nyaraló, rengeteg ékszer és persze a bankbetét.

– Szép örökség – bólintottam. – A gyűlölet mellé tehetjük.

– Szép – vágta rá. – De én nem tartok rá igényt! Egy vasat sem fo-gadok el a harácsolással szerzett pénzből! ... Esetleg annyit, hogy az

ön tiszteletdíját kifizethessem. Nekem elég az ösztöndíjam. Most is abból élek. Eddig sem fogadtam el az apámtól egy fityinget sem.

– Szóval hagyja, hogy a mostohája meg annak a fia örököljön?

– Hogy? – olyan vadul nézett rám, mintha ők lennének a helyem-ben. – Azt nem! ... – Látja, erre nem gondoltam. Köszönöm a tippet ...

Más megoldást kell keresnem akkor ...

De nem engedtem tervezgetni, visszatereltem a tárgyhoz.

– Azt tessék nekem megmondani, hogy kedden … ugye? – bólintott. – Tehát kedden este kik tartózkodtak a villában, illetve kik voltak az apjánál?

– Értem – kis mosoly kunkorodott egyik szájszélére, orra harcia-san előre meredt. – Kik lehetnek, gyanúsítottak? … Kik is? … A személyzet közül csak a szakácsné, Liobé volt otthon, a többi szabadna-pos ... a sofőr is .... Aztán természetesen az a nő a fiával, és … persze én.

– Vendég? Említette.

– Na igen. Voltak. Kik is? Először Eperellon, az apám titkárja a minisztériumban, hogy az apám beteg volt, sűrűn kellett jönnie hoz-zánk …. Aztán ez az Euménoz a háziorvosa. Végül pedig a boszor-kány Druzsilla …. Igen – számolgatta az ujján – ezek voltak.

– Este?

– Igen, késő estig.

– Meddig?

– Pontosan nem tudom, nem voltam velük, de hallottam a hang-jukat .... Jó idő volt, nyitva az ablak. Apámnál is, még a teraszajtó is

.... Nos ... talán fél kilencig lehettek. Kilenckor már biztosan nem voltak ott.

– Honnan tudja?

– Akkor voltam az apámnál – megrándult a szája. – Kényszerültem. Kölcsön akartam kérni egy húszast, mert egy könyvet kellett

vennem ... De akkor már aludt.

– És ki fedezte fel, hogy meghalt?

– Én. Amikor reggel bementem hozzá, hogy a pénzt elkérjem.

– A tejes pohár ott volt az asztalkán?

– Biztosan, mert majd levertem. Akkor észrevettem, hogy ...

meghalt.

– Nem tűnt fel semmi rajta?

– Nem. Olyan volt, mint aki alszik.

– Vonásai?

– Nem is figyeltem, úgy megijedtem.

– És este?

– Este? – túrta a haját tanácsért. Este szabályosan aludt.

– Honnan tudja?

– Egyenletes lélegzéséről.

– Ekkor sem tűnt fel magának semmi?

– Este? – most az állát simogatta, s nem hiába. – Most, hogy kér-dezi, eszembe jut. Persze, hogy feltűnt. Tényleg! Jé! – belemaflálko-dott a levegőbe.

– Micsoda? – rángattam vissza a valóságba.

– Ahogy közelebb hajoltam, megnézzem tényleg alszik-e ... olyan furcsa szag csapott meg ... olyan ... – belemeredt az emlékezetébe.

– Milyen? – noszoltam.

– Mintha ... kesernyés csokoládé lenne. Igen! Most már emlékszem. Még meg is néztem a poharát, de csak tej volt benne.

– Kesernyés csokoládé? – ismételtem kételkedve.

– Igen ... úgy véltem akkor .... És most is – szimatolt a levegőbe –

mintha érezném .... Nem értem. Sosem evett csokoládét .... De mindegy .... Akkor nem is kerestem az okát, csak néhány pillanatig ma-radtam .... Bár, ha bevette az altatót, rögvest elaludt.

Végleg. Tettem hozzá magamban. Elgondolkozva néztem a srá-cot, amint összekuporodott a széken és kibámult a nyitott ablakon.

Itt fent a magasban tiszta volt a levegő, a friss, tavaszi levegő és a lengedező szellő madárdal foszlányokat lóbálgatott az ablak előtt.

Kinéztem én is a kék égre, hogy a lustán úszkáló bárányfelhőktől kérjek most én tanácsot.

Egy cinke röppent az ablakpárkányra, bekiabálta tavaszi szavát.

Helyrebillentett.

Gyerünk Filamér az alapkérdéssel!

– Azt árulja el nekem ... – megrezzent szavamra, felkapta a fejét.

– Igen?

– Hagyományosan temették az apját?

– Nem, hamvasztották.

– Hát az baj .... De hogyhogy ily gyorsan temetésre került a sor?

Szinte három nap sem.

– Ez az Euménoz intézte. Nagykutya ... A Minisztériumok Köz-ponti Kórházának igazgató főorvosa .... De az apám is nagykutya volt, és … Nem tudom, nem értek hozzá.

– Hát ez megnehezíti a helyzetet.

– Mennyiben?

– Utóvizsgálat már nem lehetséges. Most már nem lehet ténysze-rűen megállapítani a halál okát.

– És ez olyan nagy baj?

– Elég .... De mondja csak, miért volt annak az Euménoznak olyan sürgős az intézkedés?

– Honnan tudjam? ... Talán kedvére akart tenni annak a nőnek …

a mostohámnak. Csinos nő még.

– Hm – konstatáltam. És maradt az apja után végrendelet?

– Nem tudok róla. Eddig nem találtak. A magam részéről nem hiszem, hogy írt volna. De ha mégis, azt a nőt a kölkével együtt biz-

tosan kitagadta, rettenetesen utálta már őket.

– És magát? – böktem feléje.

– Engem? – ismételte. – Azt hiszem, nem. Viszont ... nem szép, de ez az igazság – egyenesen a szemembe nézett – fordítva inkább igaz

– gyorsan folytatta. – Egyre inkább, végül teljesen elidegenültünk.

Egyre többet tudtam meg róla, mind jobban megismertem .... Hogyan mondjam, hogy megértse – de nem várt választ, gyorsan hadarta tovább. – Tudja azok a nagy dumái, hogy a társadalom így-úgy

... közben csak azzal törődött, hogy magának gyűjtsön vagyont, ha-talmat …. S az az ember, aki tényleg lentről kezdte, hogy felkerült, úgy viselkedett .... Áh! – tökéletes undor szorult ebbe az egy szóba. –

Aki hallotta nyilvánosan szónokolni, s ugyanakkor tapasztalta, hogyan bánik az alkalmazottaival ... mind cseléd és hé a megszólítás, még csak a verés hiányzott ... szóval, annak csak az lehet a vélemé-nye, ami az enyém .... Finoman kifejezve, egy tróger volt – nagyon szomorú lett a szeme, s alig hallhatóan tette hozzá. – Egy tróger, de mégiscsak az apám volt.

Bólintottam. Ismertem a típust. Felötlött előttem néhány ilyen ra-gyogó emberpéldány, s úgy elfoglalt ennek az állatfajtának a rend-szerezése, hogy megrezzentem a kérdésére.

– Nos, Filamér úr, vállalja az ügyet?

Vállaljam? Ha szigorúan vesszük, hivatalból nem az én asztalom.

A Belbiztonsági Szolgálaté. Viszont, ha a rendőrség meghallja a fiú sztoriját, kétségtelenül kinevetik. Persze, ha írásban jelenti be a gya-núját, az ügyet ki kell vizsgálni. Ebben a Belbiztonsági Szolgálat Bűnügyi Osztályának Életvédelmi csoportja az illetékes, tehát Loti-fán főfelügyelő. Ő bizonyosan nem nevetné ki. … Meg kellene kér-dezni a véleményét.

Dabón megsokallhatta a hallgatásom, ismét megkérdezte.

– Vállalja? Segítene rajtam ... A nyugalmam, és … Persze a tiszte-letdíjával egyenlőre adós maradnék, mert az ösztöndíjamból nem so-kat tehetek félre – ujjain számlálgatta. – Tényleg nem. ... De talán ter-mészetben – csillant fel a szeme. – Elvégezhetnék különféle megbízást.

Megnyugtattam:

–

Nem

ezért

habozok.

Mondtam,

gyilkossággal

nem

foglalkozhatom.

– Formailag … – kezdte, de nem hagytam, hogy folytassa.

– Persze. De én magamnak felelek, és szigorú gazda vagyok. …

Még nem látok tisztán. Informálódnom kell. Aztán adok választ.

– Köszönöm! – rázogatta a kezem.

– Még nincs miért.

– Hogyne lenne! Nem mondott nemet.

– De még mondhatok. ... Hol érhetem el a mai nap?

– Most beugrom az egyetemre, de délután már otthon leszek Megadta címét, telefonszámát és férfiasan lekopott.

Az ablakból néztem utána, míg surranója el nem tűnt az utca sarkán.

Aztán gyorsan az adminisztrációhoz láttam. Megnéztem az ajtó-figyelőmet, de csak a fiút mutatta. Így posta sem volt. A telefonfigye-lőm is csak azt árulta el, hogy nem kerestek.

És ez nem is baj. Ugyanis lazítani akartam. De ahogyan én maga-mat ismerem, hát... Ha nem is akarom bevallani, de ez a srác kíván-csivá tett, és ez nálam egyértelmű. Én csak tudom.

Document Outline

- Cover

- CĂmoldal

- Tartalom

- Impresszum

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21