A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Dr. Single Dad, 2024

Fordította: HORVÁTH M. ZSANETT

Copyright © 2024 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6833-72-5

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Mr. Arrogáns (Londoni nagymenők 5.), 2023

Mr. Aranyifjú (Londoni nagymenők 6.), 2024

Dr. Vágyálom (Csábító doktorok 1.), 2024

Dr. Nagyképű (Csábító doktorok 2.), 2025

Dr. Kísértés (Csábító doktorok 3.), 2025

Dr. Végzet (Csábító doktorok 4.), 2026

ELSŐ FEJEZET

Dax

Szerencsés fickó vagyok, ezt boldogan elismerem.

Semmin sem változtatnék az életemben, még ezen a januári hidegen sem, ami ma reggel különösen fagyosnak tűnik.

A világ legklasszabb városának legpezsgőbb negyedében élek: Londonban. Csak kilépek az ajtón, és mindent megtalálok, amire csak szükségem lehet, a rám szabott öltönyöktől a legszebb nőkig.

Legjobban a munkámat szeretem. De nem csak szeretem, és ez nem csak a munkám. Több mint puszta szenvedély – hivatás. Ezért születtem erre a világra.

Kutatóorvosként több millió ember életét tehetem jobbá. A laboratóriumban végzett munkám az én örökségem. Nem sokan mondhatják el magukról, hogy még a haláluk után is sokáig emlékezni fognak rájuk, de mivel a csapatom hamarosan óriási áttörést ér el az endokrinológiai kutatásokban, kétségtelen, hogy én is közéjük fogok tartozni.

Ez a gondolat mindig feltölt energiával, amikor a marylebone-i lakásomból az egyetemi kórház felé tartok. Korán indultam, még hat óra sincs, és sötét van, legalábbis annyira sötét, amennyire lehet London központjában. A csapatom többi tagja többnyire kilencre jár, de vagyunk néhányan, akik szeretjük korán kezdeni a napot. Vagy az évet, mivel január másodika van.

A kórház főbejáratának szenzoros ajtajai kinyílnak, és ebben a pillanatban rezegni kezd a telefon a zsebemben. Biztos az egyik testvérem keres. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy figyelmen kívül hagyom – most úgyis koncentrálok, nincs kedvem az állítólagos vészhelyzeteikkel bajlódni. Már mindnek van felesége vagy barátnője. Nincs szükségük rám. Mégis: jelzek Masonnek, a biztonsági őrnek a recepción, és előveszem a telefonomat.

A képernyőn egy ismeretlen amerikai szám villog.

A lift kinyílik, de még nem lépek be. Ehelyett fogadom a hívást.

– Szia, Dax, Kelly vagyok! – szól bele egy női hang.

Kelly… Kelly… Kelly?

Megpróbálom összekapcsolni egy arccal a hippokampuszomban. Miféle Kelly? Szerencsére kérés nélkül is segít.

– Santoriniből.

Nem a szigetre gondol, hanem az utcavégi étteremre. Ekkor minden a helyére zökken. Ha későn érek haza a laborból, néha beugrom a Santorinibe egy tányér paradicsomos keftédeszre, amit fantasztikusan készítenek. Kelly volt az egyik pincérnőjük. Amerikai csaj, koromfekete hajjal, olívazöld szemekkel és olyan bársonyos hanggal, mint egy dzsesszénekesnő.

Ekkor újabb emlékek törnek rám. Néhány hónapja véletlenül besétáltam a búcsúbulijába, amikor munka után beültünk Vincenttel egy sörre. Felismert. Együtt töltöttük az éjszakát. Piáltunk, szexeltünk. Másnap ettünk egy finom reggelit. Úgy emlékszem, egy héttel később hazautazott az Egyesült Államokba.

Ennek már valószínűleg több hónapja, sőt… majdnem egy éve. Azóta nem hallottam felőle. Amennyire emlékszem, soha nem SMS-eztünk, és végképp nem telefonáltunk egymásnak. Megadtuk egyáltalán egymásnak a számunkat?

A jelek szerint meg.

– Szia, Kelly!

– Hogy vagy, Dax? Rég beszéltünk.

Kétlem, hogy csak azért hívott, hogy cseverésszünk. De akkor mit akarhat tőlem? Egyszerűen nem értem, miért hív.

– Most értem be a munkahelyemre. Mit tehetek érted?

– Alá kéne írnod néhány papírt. Hogy lezárjunk egypár dolgot.

– Szerintem rossz számot hívtál, Kelly. Dax Cove vagyok. Majdnem egy éve nem láttalak.

Már éppen megszakítanám a hívást, mert biztos vagyok abban, hogy összetévesztett valakivel, amikor azt mondja:

– Egészen pontosan kilenc hónapja láttál utoljára.

Ebben igaza lehet, de azért furcsa, hogy ilyen pontosan tudja.

– Csodálatos éjszaka volt – folytatja. – És amikor hazatértem az Államokba, kiderült, hogy terhes vagyok.

Kiver a víz, és nem kapok levegőt.

– Aha… – préselem ki magamból a szót, mintha egy sziklát próbálnék lelökni a szakadék széléről.

Kilenc hónap.

– Nyugi, nem kell izgulnod. Elintéztem. – Felnevet. – Még nem vagyok kész az anyaságra.

„Elintézte?” Ez meg mit jelent? Én garantáltan nem vagyok kész az apaságra. Sem most, sem máskor. Nem ez a dolgom. A fivéreimmel ellentétben, akik mindannyian látták a jövőjükben az apaszerepet, én soha nem akartam senki apja lenni.

– Ahogy mondtam, csak alá kell írnod néhány papírt. A születési anyakönyvben te vagy megnevezve a baba apjaként, ezért alá kell írnod az örökbeadási szerződést.

Újabb hőhullám tör rám, ezúttal erősebb, és végigsöpör a testemem. Egy… két… három másodpercig meg sem bírok szólalni, sőt, gondolkodni sem tudok.

– Megszülted a gyereket?

– Meg – feleli kissé feszült hangon. – Nézd, én semmit sem kértem tőled. Az apám egészségbiztosításán keresztül intéztem az egészet.

Zúgó hang tölti be a fülemet, és nem tudom eldönteni, hogy a vonalból jön vagy a fejemből. Próbálok nyelni, próbálom kirázni a fejemből, de nem tűnik el.

– Te… megszülted a gyereket? – kérdem ismét, hogy tisztázzam, mi is történt egészen pontosan.

– Igen. Kábé egy órája jött világra a kislány.

Kislány.

Kislány.

Kislány.

– És pontosan mikor akartad elmondani nekem?

– Soha! – vágja rá. – Van egy család, akik hajlandóak örökbe fogadni. Már mindent elintéztem. Csak azt nem tudtam, hogy neked is alá kell írnod a papírokat. Ez az örökbefogadási ügynökség szabályzata, vagy mi. Nem tudok minden részletet. Épp most szültem egy gyereket.

– Az örökbeadási szerződés… – mondom, ahogy szortírozni próbálok a rám zúdított információk özönében. – Szóval teherbe estél, ma megszülted a gyereket, és most, ahogy beszélünk, próbálod örökbe adni a babát.

Van egy gyerekem. Ebben a világban. Most, a jelenben.

Igyekszem logikusan gondolkodni. Rendszerezni az információkat, és kitalálni, mit kellene tennem, hogyan kellene reagálnom. Megszédülök, ahogy kezdem felfogni, mi történik. A falnak támaszkodom, mielőtt elterülnék. A zúgás egyre hangosabb, ezért a szabad fülemre tapasztom a kezemet.

Fogalmam sincs, mit mondjak, mit tegyek, mit gondoljak. Mintha elvesztettem volna az agyam végrehajtó funkcióit, vagy ilyesmi.

– Szóval – folytatja Kelly – csatlakoznod kell egy videóhíváshoz az útleveleddel a kezedben, hogy az ügynökség munkatársa lássa, hogy beleegyezel az örökbefogadásba. Azután csak alá kell írnod a szerződést. Ennyi az egész.

Van egy gyerekem.

Egy kislányom.

Nem akarok gyereket. Soha. Nem szerepelt gyerek a terveimben. Soha nem érdekelt az, amit a fivéreim csinálnak: megállapodni, gyerekeket csinálni. Nem mintha nem szeretném az unokahúgaimat. Imádom őket. Csak nem értem, miért akarják a testvéreim megosztani a figyelmüket. Még több felesleges zavaró tényezőt teremteni. Popsikat törölni és puszikat adni ahelyett, hogy azt a fontos munkát végeznék, amire tudom, hogy mindannyian képesek. Nem értem, miért akarnak ekkora áldozatot hozni ilyen kicsiny jutalomért cserébe.

Ők így döntöttek. A szüleim is így döntöttek. Én egészen biztosan nem így döntök.

Nekem itt a munkám – egy olyan munka, amely milliók életét fogja megváltoztatni. Egyetlen élet nem lehet fontosabb, mint az a tengernyi, ami rajtam múlik.

Ez azonban nem változtat azon a tényen, hogy apa lettem. Van egy gyerekem, akit hamarosan örökbe fogadnak… és annak ellenére, hogy egyáltalán nem akarok egy kislányt, nincs ínyemre a gondolat, hogy valaki más nevelje fel.

Engem orvosok neveltek fel, akik hozzászoktak ahhoz, hogy felelősséget vállaljanak mások életéért, és ugyanezt a kötelességtudatot és felelősségérzetet nevelték belém és az összes testvérembe is. Ha másra hagynám annak a gyereknek a nevelését, aki miattam jött a világra, az szembe menne mindazzal, amiben hiszek – mindazzal, amit tudok.

Másrészről viszont ez nem az én döntésem volt. Persze, le akartam feküdni Kellyvel. Persze, ha beleegyezünk a szexbe, azzal elfogadjuk az aktus esetleges következményeit is. De én megtettem, amit lehetett, hogy csökkentsem ezeknek a következményeknek az esélyét, ahogy mindig. Véletlen baleset volt. Egy hiba. És ez sem változtat azon a tényen, hogy nem akarok apa lenni. Nekem ennél sokkal nagyobb, fontosabb küldetésem van.

Csak alá kell írnom néhány papírt, azután az életem újra olyan lesz, mint öt perce volt.

Így hát ezt fogom tenni. Aláírom a papírokat. Szépen elfelejtem, hogy ez valaha is megtörtént. Folytatom a munkámat, amely milliók életét változtatja meg, nem csupán egyetlenegyét.

MÁSODIK FEJEZET

Dax

Bepötyögöm Vincent nevét a telefonba. Felveszi, még mielőtt kicsenghetne.

– Kölcsön kell kérnem a repülődet! Azonnal Washingtonba kell mennem – hadarom.

– Én is örülök, hogy hallom a hangodat, Dax. Hogy vagy? Minden oké? Hogy megy a munka?

Csak gúnyolódik. Jó tudni, hogy van, ami soha nem változik, még akkor sem, ha az én világom fenekestül felfordult.

– Szabad a géped? – kérdem, eleresztve a fülem mellett a szellemeskedéseit.

– Most rögtön kéne? – kérdez vissza. – Még fel sem kelt a nap.

– Igen. Megoldható?

Lehet, hogy előbb meg kellett volna néznem a kereskedelmi járatokat. Legalább megúsztam volna Vincent faggatózását.

Mintha csak olvasna a gondolataimban, nekem szegezi a kérdést:

– Mi a baj? Hol a tűz?

– Elérhető a gép vagy sem? – ismétlem. – Csak ennyit akarok tudni. Ha nem, akkor leteszem, és keresek más alternatívát.

Még soha nem béreltem repülőgépet, de nem lehet olyan nehéz. Megnézem az időt. Öt perc múlva hat. Még legalább két óráig semmi sem fog kinyitni.

– Fogalmam sincs. Az biztos, hogy én most nem használom, de ami a pilótát illeti…

Vincent elhallgat, én pedig azon töprengek, vajon hogyan fogom útlevél nélkül visszahozni ezt a babát az Egyesült Királyságba. És pelenkák nélkül. A francba. Mi másra nem gondoltam még? Ennél tovább nem terveztem: először hazahozom a babát; azután felbérelek egy dadát; végül élem tovább az életem.

Nem tudom, hogy a neveltetésem, a génjeim vagy csak egy ösztön miatt mondtam Kellynek, hogy mondja le az örökbe adást. De bármi is tört rám, meghoztam a döntést. Nem bújhatok ki a felelősség alól, amivel a gyereknek tartozom. Részem volt a fogantatásában, és most kötelességem részt venni… a létezésében is, gondolom.

Kötelességem elmenni ezért a gyerekért, és gondoskodni róla.

– A gép a City Reptéren van. Harminc perc alatt indulásra kész.

Vincent válasza visszaránt a valóságba.

– Tényleg?

– Nézd, fogalmam sincs, mi a fene folyik itt, de segíteni akarok. Elvigyelek?

– Fogok egy taxit.

Az útlevelemet itt tartom az íróasztalom fiókjában, így haza sem kell mennem érte.

– Mit szólnál egy útitárshoz?

– Hogyan?

– Van néhány szabad órám. Egy óra alatt beérek a Citybe. Együtt utazhatunk.

Bólintok, mielőtt megszólalnék.

– Igen, tudod mit, az tényleg jó lenne.

Összeszedem minden erőmet, és visszamegyek a kórház előcsarnokába, ahol van egy éjjel-nappali a legvegyesebb kínálattal, a fogselyemtől a papucsig. Pontosan erre van szükségem, mivel az Egyesült Államokba repülök, hogy elhozzam a lányomat.

– Szükséged van még valamire? – kérdi Vincent.

Majdnem kicsúszik a számon a kérdés, hogy van-e pelenkája és esetleg babaruhája, de ez csak még több kérdéshez vezetne, mint válaszhoz. Majd ott megveszem, amire szükség lesz, miután odaértünk. Mégis mi mindenre lehet szüksége egy újszülöttnek egy gyors, negyvennyolc órás óceánrepüléshez?

– Egyelőre nincs.

– Találkozunk egy óra múlva.

Vincent egyszer sem kérdezte, mire kell nekem a repülője. Szerintem el sem hinné, milyen hálás vagyok ezért.

~

A légiutas-kísérő pezsgővel kínál minket, mintha ez teljesen normális dolog lenne reggel nyolc előtt. Vincent és Jacob le sem veszik rólam a szemüket, ahogy megrázzák a fejüket. Rendületlenül bámulnak, amióta felszálltunk a gépre.

– Nem, köszönöm – mondom, és megkísérlek egy mosolyt.

– Na, ebből tudom, hogy valami nem stimmel – jelenti ki Jacob, és vádlón rám mutat. – Most próbáltál mosolyt erőltetni a képedre. A frászt hoztad rám. Alig mosolyogsz, de soha nem próbálsz úgy tenni, mintha mosolyognál. Senki kedvéért. Mi a fene folyik itt?

Igaza van. Próbálok normálisan viselkedni, bár mindennek érzem magam, csak normálisnak nem. Háborog a gyomrom, mert tudom, hogy hamarosan gyökeresen megváltozik az életem, és erre nem vagyok felkészülve. Nem mintha rosszul döntöttem volna, amikor úgy határoztam, hogy megtartom a babát. Inkább arról van szó, hogy nem tudom, pontosan milyen következményeket vonhat maga után ez a döntés. Ha előre tudom, felbéreltem volna egy dadát, hogy elkísérjen minket, és minden rendben lenne. De valószínűbb, hogy személyesen nekem kell majd foglalkoznom ezzel a gyerekkel, legalábbis, amíg haza nem térek az Egyesült Királyságba. És azt sem tudom, hol kezdjem.

Előveszem a telefonomat, hogy rákeressek: „újszülött gondozása hogyan?”. Etetés, alvás, pelusok. Ennél csak nem lehet bonyolultabb, nyilván.

– Hallod, Dax? – förmed rám Jacob. – Mi folyik itt? Miért repülünk hármasban az Egyesült Államokba, amikor arra számítottam, hogy ma pizsamában, müzlievéssel tölthetem a napot, mert van két szabadnapom?

Úgy rinyál, mint régen, amikor Nathan legyőzte őt csocsóban – mint egy nyafogós tinédzser.

Vincent megveregeti a karját, hogy megnyugtassa.

– Nem tudom, minek jöttetek – válaszolom, közben az ujjammal görgetek a telefonom képernyőjén, azt sem tudom, mire koncentráljak előbb. – Én egy szóval sem mondtam, hogy gyertek velem.

– Ő ajánlotta fel – mondja Vincent. – Segíteni akarunk neked ebben a… bármi legyen is ez.

– Nincs szükségem segítségre.

– Ez többnyire így is van – bólogat Vincent. – Többnyire te vagy Mr. Önellátó, Mr. Mindent-Megoldok-Egyedül. Mr. Nincs-Szükségem-Rátok. Ma viszont hat előtt felvertél azzal, hogy adjam kölcsön a repülőmet.

Felpillantok, és összenézünk egymással. Megadóan felemeli a kezét.

– Semmi gond. Az én repülőm a te repülőd. Csak azt mondom, hogy eddig soha nem kértél tőlem semmit. Soha. És te soha nem csinálsz semmi olyat, ami ne lenne a legapróbb részletig előre eltervezve. Erre most hirtelen előre nem várt kiruccanást teszel az Egyesült Államokba, és akkora szívességeket kérsz, mint egy repülőgép.

– Egy kicsikét szokatlan tőled – teszi hozzá Jacob, a hangja már kevésbé indulatos, mint az imént volt.

Megvonom a vállam, és igyekszem a telefonomra koncentrálni.

– A mai nap nem egy átlagos nap – kezdem, majd néhány másodpercnyi nehéz csend után folytatom: – Nem mindennap kapok olyan telefonhívást, amiben közlik velem, hogy apa lettem.

Amikor felnézek, Jacob és Vincent megrökönyödve bámulnak rám. Vincentnek szó szerint leesett az álla, Jacobnak pedig úgy elkerekedett a szeme, hogy harminckét százalék az esélye annak, hogy kigurulnak a szemgolyói a szemgödréből.

– Nem akarnád egy kicsit bővebben kifejteni? – noszogat Vincent.

Az asztalra teszem a telefonomat, és beavatom őket abba, amit tudok, ami nem sok.

– Te soha nem akartál gyereket! – kiált fel Jacob. – Biztos, hogy jól döntöttél?

Tizenhat éves koromban apám adott néhány tanácsot, amikor azt próbáltam eldönteni, hogy milyen szakterületet válasszak majd magamnak. Már akkor utána akartam nézni az egyetemeknek. Apám azt mondta, ha nehéz meghozni a döntést, akkor válasszak valamit, de ne mondjam el senkinek, és egyelőre ne tegyek semmi olyat, amivel véglegesíteném a döntésemet. Azután a következő napokban próbáljam ki a döntést, mint egy új cipőt. Illik rám? Hogy érzem magam benne? Megbántam valamit?

Most viszont egy órám sem volt, nemhogy huszonnégy, hogy kipróbáljam a döntésemet, amely szerint lemondtam az örökbefogadási eljárást – de tudom, hogy helyesen cselekszem. Igaz, hogy nem egyszerű a döntés, de nem is nehéz. Érzem a csontjaimban, hogy helyes.

– Csak annyit tudok, nem hagyhatom, hogy vadidegenek neveljék fel a saját gyerekemet. Az az én felelősségem.

– Ő – javít ki Jacob halkan.

– Ő mi? – kérdem.

– Ő a te felelősséged. Nem „az”.

Igaza van. Ő. Egy bizonyos kisbaba-személy. Kurta, de határozott bólintással tudomásul veszem a korrigálást, de nem mondok semmit.

– Egy pillanatra hadd játsszam az ördög ügyvédjét – szólal meg Vincent. – Biztos vagy abban, hogy…

– Megkértem a kórházat, hogy vegyenek vért tőle. Tőlem is vesznek, amikor odaérek. De ugyan már, srácok. Kelly eleve el sem akarta mondani nekem. Semmi előnye nem származik abból, ha úgy tesz, mintha én lennék az apa. És nem mintha pénzügyi támogatást kért volna. Teljesen nyilvánvaló, hogy csak muszájból hívott fel.

– Ez igaz – bólogat Jacob. – És mi lesz, ha hazahozod a babát Londonba? Miben segíthetünk majd? A testvéreid vagyunk, Dax. Tudod, hogy tőlünk nyugodtan kérhetsz segítséget.

– Szereznem kell egy dajkát, aki majd gondoskodik mindenről. Nem járhat ez olyan nagy felfordulással…

Jacob felhorkant.

– Aha, persze. Amint hazaérsz, szépen minden visszazökken a régi kerékvágásba.

Megvontam a vállamat, kicsit sértetten.

– Igen, miért is ne? Jó, az egyik vendégszobát át kell alakítanom gyerekszobává, de…

– Nem gondolod, hogy el kell majd költöznöd? – vágott a szavamba Vincent.

– Gyalog tudok munkába menni. Miért költöznék el?

– Mert több helyre lesz szükséged. Gondolom, a dada is nálad fog lakni, nem?

Erre még nem is gondoltam. Nyilvánvaló, hogy a dada nálam fog lakni, és gondolom, nem alhat egy szobában a gyerekkel. Majd megkapja a harmadik és utolsó hálószobát. Csakhogy akkor nem marad hely a dolgozószobámnak. Talán tényleg nagyobb lakás után kellene néznem.

– A gyerek nem nagyobb fél méternél – mondom. – Annak nem kellhet olyan sok hely.

– Neki több kell, mint hinnéd – jegyzi meg Vincent. – Kezdve egy névvel.

– Tudom – felelem, bár még egyáltalán nem gondoltam a névre.

A névadás nem szerepel az újszülöttek szüleinek írt listákon, amiket azóta böngésztem, hogy felszálltam erre a gépre.

– Esetleg adhatnál neki egy D betűvel kezdődő nevet – javasolja Jacob. – Hogy passzoljon a tiédhez.

Elborzadok.

– Ezt komolyan mondod? – hüledezek, és szó szerint kirázom a fejemből a gondolatot. – Talán neked kéne profi segítséget kérned. Annyi kérdésem lenne most a kapcsolatodról apával és anyával. Meg az egódról. Kösz, de inkább passzolok.

– Van jobb ötleted? – kérdezi Vincent. – Mi már hónapokkal előre kiválasztottuk a gyerekünk nevét.

– Még nem láttam…

Majdnem kicsúszott a számon, hogy „azt”, de rájöttem, hogy valószínűleg órákig hallgathatnám Vincent és Jacob prédikálását, ezért inkább eltereltem a szót.

– Még nem is láttam. Nem akarok előre kiválasztani egy nevet, ami aztán… nem illik hozzá.

– Ez döbbenetesen gyakorlatiatlan tőled! – ámuldozik Jacob.

– És ez még csak a kezdet – mondja Vincent, és úgy somolyog, mint aki tud valamit, amit mi nem. – Van egy olyan érzésem, hogy egy teljesen új Daxet fogunk látni most, hogy apa lett.

Ellenállok a kísértésnek, hogy felsóhajtsak.

– Nem lesz semmiféle új Dax. Már rendeltem kiságyat, tejet, babaruhákat, cumisüvegeket és pelenkákat. Nagyon is gyakorlatias vagyok. Csak még nevet nem találtam.

Bár most, hogy jobban belegondolok, muszáj lesz nevet választanom, hogy kiállítsák neki az útlevelet. Esetleg készülhetnék néhány opcióval. Hogy a fenébe nevezzek el egy másik emberi lényt? Ez olyan… bizarr.

– Várj csak, amíg összeszar téged! – röhög fel Vincent. – Csodálatos utazás lesz. Alig várom, hogy megoszthassam veled.

Engem aztán nem fog összeszarni, gondolom magamban. A szarral a dada foglalkozik majd. Nem azt mondom, hogy soha nem fogom megérinteni a gyereket, és amikor nagyobb lesz, természetesen elbeszélgetünk majd egymással. De a kutatásaim előbbre valók. Már eddig is teljes volt az életem, és feltett szándékom megőrizni a prioritásaimat, még akkor is, amikor ő hozzám költözik.

Gondoskodni fogok arról, hogy kedves és képzett dadája legyen. Arról, hogy a legjobb iskolákba járjon, és minden lehetősége meglegyen az életben. De nem én leszek az az apa, akinek összebüfizik az ingét és kakis pelusokat cserél. Nem fogok gügyögni és altatódalokat énekelni.

– Nagyszerű apa leszel – jelenti ki Vincent. – A dolgok… majd… átrendeződnek, amint megpillantod őt. Nekem elhiheted.

Nincs kedvem vitatkozni, mert az csak további szócsépléshez vezetne. Semmin sem kell változtatni, csak a lakásom berendezésén. Csak egy apró emberke lesz, egy teljes munkaidős gondozóval. Ha a dada jól végzi a munkáját, talán még azt is elfelejtem, hogy a gyerek egyáltalán ott van a házamban.

HARMADIK FEJEZET

Dax

Úgy érzem, mintha az FBI vallatna. Amióta megjött a vérvizsgálat eredménye, amely megerősítette, hogy én vagyok Kelly gyermekének biológiai apja, két órája beszélek a kórház és az örökbefogadási ügynökség embereivel. Arról próbálom meggyőzni őket, hogy nem, nem akarom örökbe adni a babát, és nem, nem fogom meggondolni magam.

– Szeretném látni a gyereket, kérem – jelentem ki, és felállok.

Kifogytak a kérdésekből és aggályokból, én pedig türelmes voltam, amennyire csak lehetett. De most már dolgom van, és vissza kell térnem a munkámhoz. Nem ülhetek itt tétlenül, amíg ezek az emberek – akiknek semmi joguk nincs a gyerekemhez – túlteszik magukat a saját fontosságukon.

– Odaadom a névjegyemet – mondja az örökbefogadási ügynökségnek dolgozó alacsony, szőke hajú, vörös körmű nő. – Nem tudom, hogyan működik az örökbefogadás az Egyesült Királyságban, de mi segíthetünk önnek, ha vissza akarja hozni a gyermekét az Egyesült Államokba, és…

– Merre van a kijárat? Hol a baba?

Nekilátok egyenként kinyitni az ajtókat a kis szobában, ahová bezsúfolódtunk.

– Ha itt vár, idehozzuk a lányát, hogy találkozhassanak – feleli az idősebb nő.

– Azonnal látni akarom – jelentem ki. – Vagy a felettesüket, bárki legyen is az.

– Csak egy pillanat – bólint az idősebb nő, és rám mosolyog, jelezve, hogy megérti, és kordában tartja a másik nőt.

– Jól vagy? – kérdi Vincent, aki a szoba végében ül egy kanapén.

– Igen, csak szeretnék végre túl lenni rajta. Szereznem kell egy útlevelet, hogy elmehessünk innen.

– Csak nyugodtan, haver, ráérünk. Komolyan, itt leszünk, amíg csak kell.

Nem mintha Vincentnek és Jacobnak ne lenne jobb dolga. Bizonyára van. De nagyra értékelem, hogy úgy viselkednek, mint valami gondtalan arisztokraták, akiknek nincs tele az e-mail fiókjuk beérkező levelekkel, és nem várja őket otthon a feleségük.

Végül kinyílik az ajtó, és visszatér az idősebb hölgy a kórházból.

– Mr. Cove, örömmel mutatom be önnek a kislányát.

A „kislány” szó úgy visszhangzik a fejemben, mint egy barlangba dobott üveggolyó kopogása. Megpróbálom kirázni a fejemből. Az ápolónő betol egy áttetsző, kerekes kocsit, amilyet akkor láttam, amikor meglátogattam Madisont és Nathant a kórházban.

Nagyot nyelek.

– Igen – mondom. – Köszönöm.

Odatolja mellém, és amikor belenézek a kocsiba, egy takaróköteget, egy sapkát és egy apró arcocskát látok benne.

A lányomat.

Megszédülök – a mai nap előtt soha nem történt velem ilyesmi, de lassan kezd ijesztően ismerőssé válni az érzés. Bele kell kapaszkodnom a kiságy szélébe, hogy el ne essek. Lehet, hogy csak kiszáradtam. Vagy elkaptam valami vírust.

– Néhány percre kettesben hagyom magukat, azután küldök egy ápolónőt a zárójelentéssel.

Bólintok, és a kiságyban fekvő furcsa kis csöppséget nézem.

– Ó, el is felejtettem – szólok. – Kelly itt van még? Beszélhetnék vele?

A nő összepréseli az ajkát.

– Már hazaengedték. Néhány órával ezelőtt elment. – Átlapozza a papírokat a karjában. – De ezt itt hagyta magának.

Átnyújt egy lezárt barna borítékot. Amikor magunkra hagy minket, visszaülök a székre, kiveszem a borítékból a papírokat, és ellenőrzöm, hogy minden alá van-e írva. Repülés közben felhívtam az ügyvédeimet, hogy készítsenek elő néhány iratot. Kelly mindent aláírt, lemondott minden jogáról a gyermekkel kapcsolatban, és rám ruházta az összes jogi és erkölcsi felelősséget. Nem akarom, hogy bármi bezavarjon az életembe. Kelly örökbe akarta adni a babát, és így ugyanaz az eredmény. Nem kell, hogy bármi köze legyen a gyerekhez. Ő már az én felelősségem.

Visszateszem a papírokat a borítékba, és beteszem a hátizsákomba. Nem írt hozzá üzenetet, és nem adta meg a címét. Ezzel mindent megkönnyített nekem.

Amikor bezárom a hátizsákomat, Vincent már a kiságy mellett áll, és odalépek hozzá.

– Alszik – jegyzem meg.

– Az első néhány hétben sokat alszanak – bólint Vincent.

Nem tudom, honnan jön a gondolat, de mielőtt meggondolhatnám magamat, kicsúszik a számon:

– Honnan tudjuk, hogy tényleg csak alszik, és nem…

Képtelen vagyok kimondani a „halott” szót, de erre gondolok.

– Léteznek olyan babamonitorok, amiket a pelenkára lehet rögzíteni – magyarázza Vincent. – Észlelik, ha nincs mozgás.

Egy kicsit összeszorul a szívem. Sutton és Jacob vetélése után az izgalom Vincent és Kate babája körül részben félelemmé változott. Remélhetőleg az a tény, hogy Sutton karácsonykor bejelentette, hogy négy hónapos terhes, mindenkinek megkönnyíti az életét. Mégis érzem a Vincentből áradó aggodalmat.

– Talán nekem is be kéne szereznem egyet – mondom.

– Nem akarod a karodba venni? – kérdi.

Megvakarom a nyakamat.

– Nem akarom megzavarni. Legalábbis, amíg alá nem írtam az összes papírt és el nem indulunk.

Vincent úgy vigyorog a babára, mint a vadalma.

– Szóltál már a szüleinknek? – kérdi anélkül, hogy levenné a tekintetét a kiságyról.

Megrázom a fejem.

– Majd a hazaúton elmondom nekik.

– Tudod, hogy örülni fognak. – Felnevet. – Ki hitte volna, hogy te előbb leszel apa, mint én?

Mivel álmomban sem gondoltam volna, hogy részt veszek ebben a versenyben, nyugodtan kijelenthetem, hogy a válasz: senki.

Felsóhajtok. Cseppet sem aggaszt a szüleim reakciója. Tudom, hogy örülni fognak, még ha kissé szokatlanok is a körülmények. Csak azt akarom, hogy az életem visszatérjen a normális kerékvágásba. Bárcsak már túl lehetnék azon a részen, amikor a családtagok átjönnek megnézni a babát, gyönyörködnek benne, és ezernyi kérdést tesznek fel, amikre nem tudom a választ. Azt akarom, hogy végre beköltözzön a dada, és kialakítsunk egy rutint. Akkor az életem is újra normalizálódik.

Ekkor beront az ajtón Jacob, kicsit kifulladva.

– Találtam egyet! – jelenti, és felmutatja az autóülést. – Rá lehet erősíteni a babakocsira, amit vettem. Úgyhogy tolhatod is.

– Kösz – mondom, és a babára pillantok. – Hagyjuk a kiságyban, amíg meg nem kapom a kórházi papírokat.

Jacob követi a tekintetemet, és azonnal ellágyul az arca.

– Ó, hát ő az!

Letérdel mellé.

– Szia, Cove baba. Jacob bácsikád vagyok – mondja gyengéden. – Hamarosan nekem is születik egy kislányom. Ti ketten a legeslegjobb barátnők lesztek!

– Engem jobban fog szeretni – szól közbe Vincent.

– Lehetetlen, remekül bánok a gyerekekkel. Ez a munkám.

Azzal Jacob átsiet a szoba túloldalára, és megmossa a kezét a kis mosdónál, amit eddig észre sem vettem.

– Felvetted már? – kérdi.

Tiszta kézzel megcirógatja az arcát, és a kisbaba az ujja felé fordítja a fejét.

– Szia, édes kislány – duruzsolja neki.

A baba szeme csukva van, de álmában úgy mozgatja a száját, hogy tökéletes O betűt formál, és megrándul a szám széle. Kinyújtom a kezemet, megérintem a homlokát az ujjam hegyével, majd gyorsan visszarántom a kezemet.

Ekkor újra kinyílik az ajtó, és belép egy nővér egy műtősruhás személlyel. Átnézzük a kórházi papírokat, közben Vincent és Jacob egymással versengenek a lányom figyelméért.

– Kész is vagyunk – jelentem. – Mehetünk.

– Beteszed az autóülésbe? – kérdi Vincent.

– Persze.

A mosdóhoz lépek, és én is megmosom a kezem. Nem mintha még soha nem fogtam volna újszülöttet. Persze hogy fogtam – a szülészeten voltam rezidens. De még soha nem fogtam olyat, akiért… én voltam felelős. Félek, hogy el fogok rontani valamit, és elejtem, vagy ilyesmi.

Becsúsztatom az egyik kezemet a feje alá, a másikat a feneke alá, és felemelem. Minden baba ilyen könnyű? Félek, ha véletlenül megszorítom vagy megbotlom, kirepül a karomból a szoba másik végébe. Olyan apró! Törékeny. Ellenállok a kísértésnek, hogy a fejéhez hajtsam a fejem. Nem tudom, kit próbálok megnyugtatni – őt vagy magamat.

Biccentek Jacobnek.

– Mennyi a súlya? – kérdem tőle. – Megnéznéd azt a füzetet, amit adtak?

– Hét font, két uncia – olvassa fel a papírról. – Kábé három kiló. Tökéletes.

Becsatolom az autóülésbe, és ellenőrzöm, hogy minden heveder rendesen rögzítve legyen. Zoknis lába kilóg a takaró alól, csupasz, vékony kis lábszára meztelen.

– Kell még egy takaró – jelentem ki, és elhatározom, hogy a repülőúton rendelek néhány dolgot az interneten.

Szükségünk lesz még takarókra. És zoknikra is.

– Van egy a kocsiban – mondja Jacob. – Az ülésen kívül vettem még más holmikat is. Csak apróságokat, amikre szükséged lesz, amíg hazaérünk.

– Jó – bólintok. – Ha már otthon leszünk a dadával, minden visszatér a normális kerékvágásba, és kialakítunk egy rutint.

Jacob szélesen vigyorog, miközben megnyomja a lift gombját.

– Megsúgom: a dolgok soha többé nem fognak visszatérni a normális kerékvágásba.

Lenézek a békésen pihegő babára, és hirtelen tudom, hogy milyen nevet adok neki.

– Guinevere lesz a neve.

– Persze hogy az lesz – morogja Jacob.

Jacob gyakran ugratott azzal, hogy gyerekkoromban megszállottan rajongtam az Artúr-mondákért. Ez a név azonban illik hozzá. Szokatlan, mégis ismerős. A Neve és a Gwen is szép becenév, és illik a Cove-hoz.

– A középső neve lehet az anyja neve. Ez ki is van pipálva a listáról. Jöhet az útlevél.

Minél hamarabb megkapjuk az útlevelet, annál hamarabb hazaérhetünk, annál hamarabb felvehetek egy dadát, és visszatérhetek a Kelly telefonhívása előtti életemhez. Csak pár nap, és minden újra olyan lesz, mint régen.