Szeretettel Cecíliának

1.

Az előkelő Royal Copenhagen porceláncsészék még az asztalon álltak, aljukon egy kis maradék kávéval, a süteményestálakat lerabolták, a limonádéspoharakat kiitták. A tiszta és használt kék pettyes asztalkendők egymás hegyén-hátán hevertek. A terítőt kávéfoltok és morzsák borították, itt-ott halványpiros karikák, a borospoharak nyomai díszelegtek. A székek az asztaltól messzire eltolva álltak, ahogy az ifjúság hagyta őket, amikor elviharzott.

A gyereksereg egyik fele a Josef Frank-kanapén kucorogva foglalta el magát, a másik fele a sok elfogyasztott édességtől felajzottan, sikítozva nyargalászott keresztül a szobán. Egyszer csak egy teniszlabda érkezett a semmiből, de szerencsére pontosan a falon függő, különböző európai városokból – Berlinből, Prágából, Budapestről, Párizsból, Rostockból, Lipcséből és Bonnból – származó szuvenírtányérok között csapódott a falnak.

Az iskola utolsó hetét az unokák a nagymamánál és a nagypapánál töltötték, hogy szüleik elutazhassanak Bretagne-ba nyaralni. A két nővér, Malin és Lotta olyankor szerette lebonyolítani az utazást, mielőtt kitör a vakáció, és fél Svédország útra kel Franciaország felé.

Az elmúlt héten Stellan nagypapa a dolgozószobájába menekült, míg Agneta nagyi reggelit és vacsorát készített, elfuvarozta a gyerekeket az iskolába, onnan haza és az összes szabadidős elfoglaltságukra. Ja, és a stégről felügyelte a fürdést a szokatlanul meleg, kora nyárias estéken. És természetesen a nagyi szedte össze és csomagolta el a búvárpipákat, a békalábakat, a fürdőruhákat, az úszószemüvegeket, a kuglibábukat és a napolaj maradékát. Utána meg a ruhákat, a tableteket, a töltőkábeleket és az iskolai tankönyveket is.

Most pedig mindkét nővér itt volt a férjükkel együtt, hogy hazavigyék a gyerekeiket. Szinte érezni lehetett, ahogy a ház megkönnyebbülten felsóhajt, hamarosan újra nyugalom lesz, és minden visszatér a régi medrébe.

A kertbe vezető ajtó nyitva állt, odakint Lotta sétált idős édesapja mellett, míg a férfi mutogatta neki a virágágyásban a legújabb szerzeményeit. A legtöbb virágot Lotta már ismerte, de volt egypár újdonság. Stellan papának volt néhány régi kedvence, a többit meg szerette variálni. A férfi szerint a virágok közvetlenül nyílás előtt a legszebbek, mielőtt kipattannak a bimbók. Ebben apa és lánya nem értettek egyet.

Lotta figyelmesen hallgatta az apját, ahogy lelkesen mutogatta a virágoskertjét. Kúpvirág, mályvarózsa, kék szarkaláb, magától kinőtt ebszőlő, oregánó, menta, cickafark, szarvaskerep. A férfi imádta a virágait, és Lottának eszébe jutott, hogy az ő gyerekkorukban mennyi időt töltött apja a kertben. Apát nem volt szabad zavarni idekint, de az ember mindig tudta, hol van.

Mialatt Stellan papa megállt pihegni, Lotta diszkréten elfordult, és úgy tett, mintha a házat venné szemügyre, a stílusos, Bauhaus-ihletésű villát, a hatalmas üvegfelületekkel és a Mälarenre és a Kärsön szigetére néző teraszokkal, melyet töviről hegyire ismert, és voltaképpen semmi oka nem volt rá, hogy ott álljon és bámulja.

Aztán a kerti ösvényre tévedt a tekintete, a tizenkét nehéz kőlapra, melyen annyiszor szaladgáltak a húgával, és amelyet az apja tréfásan úgy hívott: „A jobb élethez vezető út tizenkét fokozata”, mert az ösvény a kerti házikóba tartott. Ott apja zavartalanul hódolhatott annak, amit a legjobban szeretett.

A hatalmas kőlapokat annak idején olyan nehéz volt a helyükre fektetni, hogy Stellan azt mondta, most már ott fognak pihenni az idők végezetéig. Eddig negyven év már eltelt belőle, úgyhogy könnyen lehet, hogy az apjának igaza lesz.

Lotta az apjára sandított. A férfi nyolcvanöt éves volt, szellemileg ugyanolyan friss, mint mindig, de teste már elfáradt, megtörték az elmúlt évek. Annyira, hogy mostanában például borotválkozáskor megesett, hogy kihagyott egyes helyeket a nyakán. Mindig is magas volt, de mostanra meghajlott a háta. A védjegyének számító széles keretes szemüvege gyakran ferdén ült az orrán, és a lencsék mögött sokszor homályos volt a tekintete.

Lotta csaknem ugyanolyan magas volt, mint Stellan, de ezen kívül nem igazán hasonlítottak egymásra. Apja haja valaha szőke volt, lányáé fekete. Stellan szerint az akaratos apai nagyanyjától örökölte. A férfi barátságosan pislogott körbe, míg Lotta szkeptikusan és szigorúan méregette környezetét.

– Nem ülünk le egy pillanatra? – javasolta Lotta, mert látta, hogy az apja még mindig fáradt, de tudta, hogy ezt soha nem ismerné be.

Letelepedtek a kerti sufni előtt álló zöld padra, melyről már pattogzott le a festék. Stellan papírtányérral legyezte magát, melyről előzőleg lesöpört néhány virághagymát, Lotta a tenyerével törölte le homlokáról a verítéket. Szinte természetellenes volt a hőség. Már május óta tartotta markában az országot, és nem úgy festett, mintha júniusban enyhülni óhajtana.

Hányszor ültek régen itt ketten egymás mellett! A pad pihenésre szolgált, de itt minden szerszám kéznél volt: kipihegte magát az ember, és felkészült a következő feladatra.

Legalábbis ezzel áltathatta magát.

Bent a sufniban halmokban álltak az évtizedek óta nem használt kerti bútorok és szerszámok. Kapák, locsolótömlők, a réz locsolókanna, a mostanra bepenészedett csíkos függőágy és a nyikorgó, öreg napozóágyak, melyeken a lányok imádtak játszani, amikor kicsik voltak. Már a legelső tavaszi napokon ezeken napoztak a hóbuckák között, „felhőztek” a borult nyári napokon, és egész nyáron azt játszották, hogy a nyugágyak hajók, kocsik, repülők, űrhajók vagy stégek, melyekről az elképzelt tengerbe ugrabugrálnak.

Amikor a lányok kinőtték ezt a játékot, a napozóágyak bekerültek a sufniba, és azóta is ott bent álltak. Stellan papa titokban azokon fekve pihente ki a kerti munka fáradalmait, de a nyugágy halk nyikorgása, mely kihallatszott a falakon túlra, elárulta.

Mostanra a sufni már inkább a letűnt idők emlékműve volt. Csak a kerti asztalt vette elő minden tavasszal Jocke, a kertész, aki óramű pontossággal még mindig fel-felbukkant, pedig már réges-rég nyugdíjba ment. És fizetséget se kért. Minden héten eljött azóta, hogy Stellan és Agneta ifjú házasokként beköltöztek a házba a hetvenes évek elején, és ezt a szokását megőrizte a nyugdíjazása után is, pedig se nem kérték rá, se ő nem kért engedélyt. Lehet, hogy egyszerűen szüksége volt a megszokott tevékenységére, hogy legyőzze az időskori hanyatlást.

Lotta benyitott a sufni ajtaján, a kiáramló hőség mellbe vágta. Nyáron olyan volt a kis ház, akár egy kemence.

– Nem akarjátok újra használni azt az ablakot? – kérdezte a hátsó fali ablak elé szegezett farostlemezre mutatva. – Már nem vagyunk kisgyerekek, nem fogunk leskelődni.

– Ti nem, de vannak új kis leskelődők – mondta Stellan mosolyogva.

– Á, őket csak a képernyőik érdeklik.

– Majd megkérem Joát, hogy szerelje le a lemezt. Az ablak gyönyörű loncra nyílik, de mostanság már nem töltök itt annyi időt, mint régen.

– Nem, persze, hogy nem – mondta Lotta végigjáratva tekintetét a rozsdás nyugágyakon.

– Ez a tiéd – mondta Stellan Broman a lányának, és odanyújtott egy virágot. Valahányszor Lotta itt járt, kapott a kis konyhakertjébe valami növényt vagy egy virághagymát, amelyet hálásan elfogadott.

– Mi ez? – kérdezte.

– Nem is tudom. Klárkia, azt hiszem. Jocke vetette el.

– Mindig ráfogod – mosolygott az apjára Lotte.

Joachim, amióta az eszét tudta, része volt az életüknek, apja és a kertész állandóan azon vetélkedtek, hogy melyikük tud többet a növényekről. Ha őszinte akart lenni, be kellett vallania, hogy Jockétől többet tanult a növényekről és az ültetésről, mint Stellan papától. Mégis jó érzéssel emlékezett apja kertszenvedélyére, mert ennek köszönhetően a férfi sokkal többet volt otthon. Nem a munkában, nem a házban, barátokkal és kollégákkal körülvéve. Nem grandiózus partikon, csak csendesen ügyködve a virágágyásban.

Mennyivel nyugalmasabb lehetett apja élete az utóbbi harminc évben! Vajon hiányzik neki a régi nyüzsgés? Hogy ő van a figyelem középpontjában?

Ha más nem is, az biztos, hogy neki és Malinnak különleges gyerekkoruk volt, amit minden barátjuk irigyelt. És egyébként, ugyan mi lett volna más, ha az apjuk többet van otthon, és amikor otthon van, nem zárkózik be a pincébe vagy menekül ki a kertbe, mihelyt belép az ajtón? Anyjuk mindig ott volt nekik.

És kétségtelenül izgalmas volt a sok híres vendég, akik hozzájuk jártak, a partik és fogadások, és a sok furcsa dolgot csináló felnőtt.

Talán pont a szülei intenzív társasági élete miatt lett belőle ilyen magának való alak. A benne lakó munkamániást apjától örökölte, az biztos, de amikor éppen nem dolgozott, inkább kerülte az embereket. Olyankor legszívesebben olvasott. Vagy találkozott valamelyik barátjával. Egy barátjával.

Éles gyereksírás jelezte, hogy ideje visszamenniük a többiekhez.

Malin szokás szerint bent maradt az anyjukkal, Agnetával a házban. Sosem szerette a kertet. „Pfuj, pókok és giliszták!” – szólt a húga ítélete már hatévesen, és ez azóta sem változott.

A fekete Lotta és a szőke Malin. Az ügyes nagytestvér és az elkényeztetett kis hercegnő.

Testvére még mindig annyira tipikus elkényeztetett húgocska, hogy eszébe se jutott segíteni bent a takarításban, mosogatásban vagy rámolásban, állapította meg Lotta. Ehelyett lehozott egy doboz régi ruhát a padlásról, és retró darabokat keresgélt a gyerekeinek.

– Tényleg kellenek nekik ezek a régi ruhák? – kérdezte Agneta.

– De hát ezek szupercsinik – lelkendezett Malin, és maga elé tartott egy világoskék plüss, kantáros nadrágot saját gyerekkorából.

Malin szőke hajával és sötét szemöldökével egy az egyben anyjuk mása volt. Nyilvánvaló volt, hogy Agneta annak idején rendkívüli szépség volt, még most, közel hetvenévesen is megfordultak utána a férfiak az utcán. Még ha ő maga nem is vette észre. Anya és lánya mindketten úgy voltak szépek, hogy bárki, akivel találkoztak, ösztönösen jót akart nekik. Mintha valahogy belülről jönne szépségük, amit lehetetlen volt tőlük elirigyelni.

Mialatt Malin és Lotta a szüleikkel beszélgettek, a gyerekeik pedig a házban randalíroztak, férjeik szokás szerint félrehúzódtak. Megvitattak valamit csak úgy mellesleg, munkát, kocsit vagy egy fürdőszoba-felújítást. Christian vasalt ingben és fényesre suvickolt cipőben, Peter szandálban és rövidnadrágban. Nem voltak éppen puszipajtások – az üzletember meg a kultúrbürokrata –, de egyikük sem érezte komfortosan magát a nagyszerű após, a legendás tévéműsorvezető társaságában, úgyhogy inkább egymás társaságát keresték. Egyikük sem volt különösebben tájékozott a Stellant érdeklő témákban: a hetvenes és nyolcvanas évek tévéműsorai, európai utazások, illetve hogy milyen összefüggés van a klasszikus kultúra, a szórakoztatóipar és a népművelés között. És egyikük sem tudott Schillertől idézni.

Miután konstatálta, hogy a sógorok szokásos köreiket futják, Lotta megállapította, hogy a gyerekek is ugyanezt teszik. Az ő fiai mobiljaikba temetkeztek, Malin két gyereke megint marakodott. Molly sírt, mert Hugo a homlokára célzott a teniszlabdával, aztán azt mondta neki, hogy húzza le a fejét. A labda nekipattant a falnak, aztán vissza az asztalra két kávéscsésze közé.

Na, legfőbb ideje elvinni fiait edzésre, hogy végre ne kelljen elviselni Malin neveletlen kölykeit. És egy halom meeting is várt rá, egy egész hetes távollét az ő munkájában rettenetesen sok. Szerencse, hogy Christian saját maga osztja be az idejét, és hogy a gyerekeknek egész nyárra lesz elfoglaltságuk.

– Ideje indulnunk. Köszönjetek a nagyinak, és öltözzetek!

Leo hátravetette a haját, odament a nagymamához, kezet fogott vele, és megköszönte a vendéglátást. Sixtennek szüksége volt még némi noszogatásra, de aztán ő is odament, és elköszönt.

Malin gyorsan átfésülte, amit még nem sikerült átválogatnia, néhány ruhadarabot behajított egy szatyorba, és félretette a dobozt. Természetesen nem vitte vissza a padlásra, állapította meg Lotta. És abban is biztos volt, hogy a zacskónyi gyerekkori ruha, amit húga összeválogatott, évekig ott fog állni náluk bontatlanul.

Lotta kinyitotta az ajtót, és kieresztette a fiait. Peter rögtön vette a lapot, bejött, elköszönt apósáéktól, majd kiment, és beült a kocsiba. Lotta ezalatt segített Malin gyerekeinek az öltözködésben. Húga kiment megkeresni a férjét, és beküldte, hogy köszönjön el, Lotta pedig az egész csapatot kiterelte a felhajtón álló két kocsihoz, míg Malin megölelgette édesanyjukat.

Stellan visszavonult, betelepedett a nappaliban álló olvasófoteljébe, és védelmező hangsátorként beburkolózott a Máté-passióba, John Eliot Gardiner klasszikus 1988-as előadásában, Barbara Bonney-val.

Agneta kiállt a terasz lépcsőjére, hogy onnan integessen az elvonuló siserehadnak. Telefoncsörgés hallatszott a házból, Agneta szabadkozva magyarázta, hogy muszáj felvennie a telefont. Malin nem bírta ki, hogy ne tegyen megjegyzést rá, hogy a szüleik az utolsók, akiknek még mindig van vezetékes telefonjuk. Még azt is hozzátette, hogy ő már el se tudná magyarázni a saját gyerekeinek, hogy mi is az a vezetékes telefon.

– Apád az oka – mentegetőzött Agneta. – Ragaszkodik hozzá.

Visszament a házba, a lánya pedig csatlakozott az autónál várakozó családjához.

Agneta bement a dolgozószobába, és felemelte a tárcsás, régi bakelitkészülékhez tartozó nagy telefonkagylót. A vezetéknevét mondta bele, ahogy szokta.

– Broman.

A vonal másik végéről egy férfihang jelentkezett tört németséggel.

– Geiger?

Ettől tartott.

Atyaúristen.

Az unokák.

De hallotta, hogy odakint beindítják a kocsikat, és tudta, hogy nincs más választása.

Gyorsan osztott-szorzott magában, aztán röviden válaszolt.

– Igen – mondta, és letette a kagylót.

Ezután felment az emeleti hálószobába, kihúzta az éjjeliszekrény fiókját, félretolta a rádiós ébresztőóra és a fürdőszobai mérleg használati utasítását, és előhúzott alóluk egy méretes, fekete Makarov pisztolyt és egy hangtompítót, amit rácsavart a fegyver csövére.

A nappali felé haladva hátrahúzta a szánt, így meggyőződött róla, hogy a fegyver még mindig működőképes annak ellenére, hogy régóta nem használták. Igaz, rendszeresen megtisztította, és megolajozta.

Ferdén hátulról közelített a férjéhez, és a halántékához szorította a pisztoly csövét.

Aztán meghúzta a ravaszt.

Vér fröccsent a könyvre, ami lassan kicsúszott Stellan kezéből. Goethe Faustja eredeti nyelven.

A lövés nem szólt nagyot, de hangosabb volt, mint amire számított, úgyhogy a biztonság kedvéért leeresztette a kezében tartott pisztolyt, és odasétált az ablakhoz.

Odakint a lányai úgy látszik, még vitatkoztak valamin, mert még mindig nem indultak el. De most Lotta is végre odament a kocsijukhoz, és beszállt.

Lotta felnézett a ház felé, amikor elhelyezkedett az ülésen, meglátta, hogy az édesanyjuk kinéz, és vidáman integetni kezdett. Malin követte a példáját.

Agneta a háta mögé rejtve a fegyvert, szabad kezével visszaintegetett. A lányai megkocogtatták a kocsik hátsó oldalablakát, hogy a gyerekek is intsenek még egyszer oda a nagyinak. Az unokák is integettek, a nagymama mosolygott, és arra gondolt, hogy ha ilyen csodálatos unokái vannak, akkor azért valami jót csak csinált egész életében.

2.

– Telefonáltak.

Karla Breuer felnézett a könyvéből, és egyenesen Straussra meredt. A kis Ágyúgolyóra, ahogy magában hívta a férfit. Apró, kerek, és halálosan hatékony.

A nő tudta, hogy Strauss meg Fehér Szellemnek hívja a háta mögött. Hosszú ősz haja, jeges kék szeme és fehér ruhái miatt. És mert a múlt maradványának tekintette, egy elfeledett korszak kísértetének.

– Kik? És hova?

– Bejrút. Stockholmba – mondta Strauss, és látta a Szellemen, hogy meglepődött.

Az egyik lehallgatás alatt tartott telefonszám volt az, amelyikről már senki nem gondolta, hogy valamikor még használni fogják. Valószínűleg ez volt az oka annak is, hogy Strauss és Breuer ügyosztályát az utolsók közt akarták átköltöztetni az új helyre: hogy mindenki azt gondolta, az általuk megfigyelt objektumok már rég nem aktuálisak. Mintha a titkosszolgálat a Pullachból Berlinbe való költözéssel maga mögött akarta volna hagyni a régi világot. De Breuer makacsul állította, hogy a múlt soha nem tűnik el igazán.

Az osztályon Breuer volt az egyetlen, aki már akkor is a titkosszolgálatnál dolgozott, amikor ez a stockholmi telefonszám aktívnak számított. És az nem tegnap volt. És most váratlanul újra aktiválták.

– Akkor mennünk kell.

Breuer felállt, és elvonult Strauss mellett, úgy, hogy rá se nézett. A négy év alatt, mióta együtt dolgoztak, nem lettek barátok, de most ez a kettőjük ügye.

Bár a döntő szót Schönbergnek kell kimondania.

Strauss belesett Breuer szobájába, ahogy a nő elsuhant mellette. Egyetlen képernyő se világított, az összes számítógép ki volt kapcsolva. Viszont mindenhol könyvoszlopok és aktahegyek. Ezt egyszerűen képtelen volt felfogni, hogy egy teljesen analóg ügynök még mindig itt dolgozhat, ez nem lehet igaz. Vajon kit tart a kezében? Zsarol valakit? A titkosszolgálatnál töltött négy évtized alatt a nő biztosan összegyűjtött pár fontos információt. Strauss sarkon fordult, és a nő után eredt.

Már nem sokan maradtak itt, ebben a házban, gondolta, és körülnézett a folyosón. A legtöbben már átköltöztek az új épületbe, Berlinbe. Az ország leghatalmasabb hivatali épületébe, amely másfél milliárd euróba került.

Az új központ mérete és elhelyezkedése Berlin kellős közepén eszébe kellett volna, hogy juttassa az építészeknek és megbízóiknak a keletnémet titkosszolgálat, a Stasi régi központját, de ez szemmel láthatólag nem történt meg, vagy csak egyszerűen nem foglalkoztak vele.

Egy nyílt társadalomban a titokzatos, zárt tevékenység már korántsem annyira ijesztő.

Hat ajtóval arrébb a folyosón Breuer bekopogott Schönberg ajtaján, és bement, még mielőtt Strauss odaért.

Schönberg az asztala mögött ült, előtte egy halom irattartó mappa, három egymás mellett kirakva, de becsukott állapotban. Akkor csukhatta be, amikor meghallotta a kopogást. Még itt bent is voltak titkaik egymás előtt.

– Geigert aktiválták – közölte Breuer.

Schönberg nem felelt, csak olyan pillantást vetett rá, mintha azt mondaná: „Na és?!”

– Ez azt jelenti, hogy Abu Raszilt is aktiválják – tette hozzá Breuer. – Vagyis most elkaphatjuk.

– Maga szerint még mindig életben van? – kérdezte Schönberg. – Több mint harminc év hallgatás után?

– Életben van. Visszavonult, de most újra aktiválni fogják. Nem telefonáltak volna Stockholmba, ha Rasil nem élne.

– És mit csinálhat egyáltalán?

– Ha három évtized után aktiválják, akkor valami nagy dolog készülődik. Oda kell mennünk.

Schönberg eltöprengett.

– Egyáltalán mi értelme van az egész ügyosztálynak, ha nem vesszük komolyan a riasztási rendszerünk jelzéseit? – erősködött Breuer.

Schönberg csak ült némán.

– Pontosan erre számítanak – folytatta Breuer. – Hogy senki nem hiszi, Abu Raszil még él. És senki nem tesz semmit.

– Mennyire biztosak a dologban? – kérdezte végül Schönberg.

Breuer Straussra nézett.

– Teljesen biztosak – felelte Strauss, mert rájött, hogy Breuer azt várja tőle, hogy ezt mondja. Bevett gyakorlat szerint a nyugdíjba vonuló részlegvezető ajánlhatta be utódját, és Strauss nagyon szívesen átvette volna Breuer megüresedő helyét. Aztán néhány év múlva Schönberg osztályvezetői helyét kell majd betölteni. Strauss világosan látta maga előtt karrierje felívelését.

– Négy hónapja van a nyugdíjig, Breuer. Küldje oda Strausst!

Ezt a felvetést Breuer válaszra se méltatta.

Schönberg felsóhajtott.

– Hány éve is üldözi Abu Raszilt? Negyven?

– Tíz évig követtem, aztán nyoma veszett. És többször majdnem elkaptam.

– Legalábbis maga szerint.

– Hagyjuk futni a legnagyobb terroristát, akinek valaha a nyomában voltunk?

Schönberg levette olvasószemüvegét, és megdörgölte orra tövét. Aztán a beosztottaira pillantott.

– Abu Raszil csak mítosz. Legenda, amit a palesztinok dobtak be a köztudatba a hetvenes években, hogy megrémisszék a Nyugatot.

– Abu Raszil pontosan azt akarja, hogy ezt higgyük.

– Az emberfeletti terrorista. Az elmélet, hogy abban az időben ugyanaz az agy állt az összes európai terrorcselekmény mögött, egész egyszerűen túl jó ahhoz, hogy igaz legyen.

– Na és, ha búcsúajándékként megkapnám? – kérdezte Breuer farkasszemet nézve főnökével. Schönberg és Strauss mindketten tudták, hogy nem fogja feladni.

– Rendben, menjen – mondta Schönberg. – Vigye magával Strausst és Windmüllert. Egy hetet kapnak.

– Azonnal indulunk.

– Azonnal? – hökkent meg Strauss.

– Azonnal. Raszil már egész biztosan úton van.

Breuer sarkon fordult, és elindult, Strauss visszaszaladt a szobájába, és felkapta a zakóját és a szolgálati fegyverét. Minden mást útközben is meg tud vásárolni, de egy Glock 17-est és egy méretre szabott Zegna márkájú zakót bajosan.

Strauss irodájában nem álltak oszlopokban a könyvek, ehelyett tele volt az asztala kijelzővel, mind egy szálig bekapcsolva, Breuer szobájával ellentétben. Plusz a Nick Cave-plakátok a falon és Strauss imádott Devialet Phantom Gold hangfala, a világ legjobb vezeték nélküli zenelejátszó hangrendszere. Ahogy egyre több kollégája költözött át Berlinbe, Strauss fokozatosan egyre feljebb tekerhette a hangerőt.

A küszöbön állva egy másodpercig habozott, de aztán nem bírta ki. A távirányítóval bekapcsolta a Phantomot, és a mobiljáról elkezdte játszani a „The Good Son” című számot.

– One more man gone. One more man gone. One more ma-a-an…

Isteni!

Aztán gyorsan ki a szobából, és futás végig a folyosón a kollégához, hogy szóljon neki, hogy jön velük Svédországba. Windmüller jól képzett ügynök volt, akinek az lesz a feladata, hogy garantálja biztonságukat, és vigyázzon rájuk.

Breuer Abu Raszil-mániáját az egész BND, a német szövetségi hírszerzőszolgálat jól ismerte, és kellő kétkedéssel szemlélte. Ez volt az utolsó esélye, hogy bebizonyítsa, mindez nem csupán mendemonda, és egész idő alatt neki volt igaza.

Strauss maga sem tudta, mit higgyen, de Fehér Szellem utasításait soha nem merte volna kétségbe vonni. Legalábbis nem nyíltan, és nem addig, míg a nő a felettese. Breuer rengeteg nagyon magas polcon ülő embert ismert.

A három ügynök közül egyiknek sem volt családja, akiket értesíteni kellett volna, úgyhogy máris indulhattak. Windmüller bemászott a kisbuszban üzemelő mobil irányítóközpontba, Strauss pedig kinyitotta a BMW ajtaját Breuer előtt. Nem tudta megítélni, mennyire komoly az akció. De ha Abu Raszil létezik, és ha most tényleg aktiválták, akkor valami nagy dolog van készülőben.

Valami igazán nagy dolog.

3.

Ahogy a lányok elindultak, Agnetának hirtelen sietős lett a dolga.

Az előszobában felkapott egy hátizsákot, és felszaladt a lépcsőn. Annak idején az emeleti fürdőszoba tűnt a legbiztonságosabb helynek a lakásban. Három okból kifolyólag. Az ember magára tudja zárni az ajtót, kívülről nem lehet belátni, és senkinek eszébe se jutna megkérdezni, mit csinál odabent, aki bent van. És a ház vendégei mindig a földszinti mosdókat használták.

A kertben elásni a dolgokat, vagy távolabb az erdőben egy pillanatra jó ötletnek tűnhetett volna, de aztán, amikor később szükség van a felszerelésre, sokkal bonyolultabb hozzáférni. Erre már régen is rájött.

Most pedig szűkös volt az idő. Természetesen már úton vannak.

Csak az a kérdés, milyen messze vannak még.

És kik azok.

A vécépapírtartó nem volt elég, akármilyen erősen is sújtott le vele, úgyhogy le kellett szaladnia a pincébe, és felhozni a kalapácsot. Amikor annak idején elrejtette a fürdőszoba falában a kis csomagot, és becsempézte, nem gondolt arra, hogy hogyan fogja leszedni a csempét, és milyen zajjal jár majd az egész.

Most viszont senki nem hallotta, amit csinált.

Lesújtott a kalapáccsal; olyan erősen, ahogyan csak bírt, és már első próbálkozásra megrepesztette a csempét. Tovább ütlegelte a falat, míg csak el nem távolította a csempelap összes darabját, majd két ujjal benyúlva az üregbe kiügyeskedte a viaszosvászonba burkolt túlélőcsomagot.

Egy nagy köteg ezerkoronás bankjegy, de rájött, hogy már nem érvényesek. Azaz kénytelen lesz az itthon levő készpénzzel boldogulni. Még szerencse, hogy a konyhai pléhdobozkában mindig van egy kis apró.

Három garnitúra útlevél, természetesen mindegyik már rég lejárt.

A rádió adó-vevő kódja.

Kocsikulcs – egyáltalán megvan még az autó? Mikor is ellenőrizte utoljára?

Tájékoztató füzet, hogy hogyan éljünk túl a vadonban – ezt habozva, de elpakolta.

Ciánkapszulák, jesszus!

A pisztolyt sohasem tartotta itt a rejtekhelyen, azt mindig a közelében akarta tudni, ezért döntött az éjjeliszekrény fiókja mellett, és arra az esetre, ha valaki felfedezné, kiötlött egy meglehetősen erőltetett történetet, hogy apai örökség, de erre végül sosem volt szükség.

Egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Csak nem egy kocsi hangját hallotta?

Villámgyorsan odaszaladt az emeleti előszoba ablakához, felemelte a sötétítőfüggöny sarkát, és kikémlelt az utcára.

Sehol senki.

De vajon a ház előtt parkolnának le? Nem inkább egy kicsivel odébb, és lopva, gyalog közelítenék meg a házat? Bár mit szólnának a szomszédok, ha itt, ezen a takaros környéken titokzatos emberek lopakodnának keresztül a csinos kertjeiken?

Nem, természetesen a legegyszerűbb az lenne, hogy idejönnek egyenesen a ház elé, leparkolnak az utcán, és úgy tesznek, mintha teljesen legális ügyben járnának. Lehet, hogy be is szereztek egy futárkocsit vagy egy furgont, rajta Víz- és gázszerelés felirattal. Vagy valamit, amit senkinek eszébe sem jut megjegyezni.

Egyelőre azonban még nincsenek itt. Gőze sem volt, vajon órái, percei vagy másodpercei vannak hátra.

Gyorsan vissza kell mennie, és folytatni a munkát.

– A plüssbanánkám! – sikított fel Molly.

– Majd elhozzuk, amikor legközelebb találkozunk a nagyival – mondta Malin.

– NEM! – ordította Molly.

Malin felsóhajtott.

– Vissza kellene fordulnunk – mondta Christiannak.

Tudta, hogy Molly mennyire ragaszkodik a szélesen mosolygó, hosszúkás, sárga plüssfigurához. A plüssbanán egyszerre volt játszópajtás és alvós baba, és ha nem fordulnak vissza érte, lánya addig fog ordítani, míg vissza nem kapja.

Christian gyors pillantást vetett Rolex GMT-Master II karórájára (Pepsi verzió), melyre meglehetősen büszke volt.

A francba!

Az egész nap el fog menni.

De nem volt mit tenni.

Épp az imént haladtak el a Brommaplan mellett, ahol meg is tudott volna fordulni, de későn kapott észbe, úgyhogy kénytelen volt elmenni a körforgalomig, megtenni egy egész kört, és irány visszafelé.

Kurva banán.

Az idő gyorsan telt, Agneta visszasietett a fürdőszobába, fogta a gyorscementport tartalmazó zacskót, és a tartalmát fogmosópohárban összekeverte egy kis vízzel. A masszát rákente az eddig a fürdőszobaszekrény fiókjában pihenő tartalék csempelap hátuljára, a lapot rányomta a falban lévő üregre, aztán eléhúzta a szennyeskosarat. Egy tüzetes szemlélőt nem fog tudni megtéveszteni, de néhány napot talán nyer vele, és ez elég lehet. Ki időt nyer, életet nyer.

A fogmosópoharat és a csempetörmeléket berakta a hátizsákba a pénz és az útlevelek mellé. Aztán lement a konyhába, és összeszedett egy kis útravalót. Hirtelen ötlettel kiszaladt a garázsba, behozta és elpakolta az akkutöltőt.

Rendben. És most?

Egy kis elterelő hadművelet.

De hogyan?

Az ékszeres doboz. Sellan pénztárcája. Még valami kell.

A vendégvécében lógó kis Munch-festmény.

Minden a hátizsákba vándorolt.

Fiókokat kihúzni, kiborogatni.

És most?

Ja, persze, azt is, ami mindennek az oka. Egy perc, és már hozta is.

Ránézett az órára.

Túl sok idő telt el.

Indulnia kell.

Stellannal közös kocsijukkal nem mehet, az világos, tehát kiment a kerti sufniba, és előrángatta az évizedek óta ott álló, ősrégi biciklit. Azt a rózsaszínűt, fehér kormánnyal. Valamelyik lányáé lehetett, bár nem emlékezett, hogy valaha is látta volna bármelyiküket kerékpározni.

Az évek során a bicikli egyre jobban eltűnt az elé halmozott gereblyék, ásók, szegélyvágók, talicska, nyugágyak és különféle, „még majd valamire jó lesz”-deszkák mögött. A kerékpár váza, a kormány és az első kerék küllői közé egy ócska locsolócső volt belefonva. A lánc nem volt megolajozva, és a kerekek majdnem teljesen laposak voltak, de azért még épp lehetett gurulni rajtuk.

Egyik szomszéd sem figyeli? Őket majd biztosan kikérdezik, és nem akarta, hogy a most mozgásba lendülő szereplők tudomást szerezzenek a kétkerekű menekülési járműről. Tekintettel arra, hogy lányai milyen ritkán jelentkeznek, úgy egy hete lehet, mielőtt bármelyikük gyanút fog, és nyugtalankodni kezd. Addig legalább a rendőrségtől nyugta lesz.

A többiekkel már rosszabbul áll a helyzet.

Azokkal, akik telefonáltak.

És akik lehallgatták a beszélgetést.

Fogalma sem volt, mennyi ideje lehet.

Órák? Napok?

Vagy megelégszenek a hívással, és kivárják az eredményt?

Aligha, úgyhogy most már tényleg igyekeznie kell.

Bement a házba még utoljára szétnézni. Aztán kikukucskált a bejárati ajtó ablakán. Odakint semmi furcsát nem vett észre. Felhúzta szélkabátja cipzárját, és fejére húzta a kapucnit. Meg fog sülni benne, de muszáj volt valahogy álcáznia magát.

Végül odalépett a fotelhoz, és csókot lehelt halott férje homlokára.

– Köszönet az elmúlt évekért. Szurkolj nekem.

Kedvesen megpaskolta a férfi arcát, aztán kiment a biciklihez, és elpedálozott.

Abban a másodpercben, amikor Agneta Broman az öreg biciklijén eltűnt a kanyarban a Grönviksvägenen, Malin Broman-Dahl fekete BMW-je rákanyarodott a Nockebyvägen felől az utcára, alig pár száz méternyire a 63-as szám alatt fekvő szülői háztól.

4.

Fülsiketítő volt a lárma. Dudáló kocsik, diákokkal teli platós teherautók, rajtuk fesztiváloknak is dicséretére váló hangfalakkal. Régi slágerek és tuc-tuc zene felváltva. Mindegyik kocsiról olyan hangosan szólt a zene, hogy beleremegtek a flancos századeleji bérházak ablakai.

Léggömbök, pezsgőspalackok, kék-sárga zászlók. Tömeg.

Várakozással és reményekkel teli fiatalok.

Szülők, nagymamák és nagynénik igyekeztek a ballagásra, amit – már hagyományosan – elsőként tartottak a fővárosi iskolák közül. Feltartott táblák nevekkel, babakori fotókkal és jelzésekkel, hogy ki melyik osztályba tartozik. Mármint, hogy melyik iskolai osztályba. Az egyéb osztályhoz tartozásról a márkás órák, ruhák és táskák árulkodtak. És az Östra Real gimnáziumot körülvevő utcákban kárörvendő tiszteletlenséggel szabálytalanul parkoló kocsik márkái. A parkolóőrök hiénaként köröztek, míg a kötelező öt perc várakozási idő elteltével elkezdhették osztogatni a büntetőcédulákat. Mintha arra várnának, hogy az oroszlánok végre telezabálják magukat az elejtett zebrákkal, és ők is odaférjenek a lakomához.

Még az Artillerigatan máskor néptelen felső szakaszát is eltorlaszolta az előkelő iskola udvarára igyekvő tömeg. Öreg vállalatigazgatók megsárgult matrózsapkákban, harsányan kifestett luxusfeleségek – elégedetlenül, hogy túl meleg van ahhoz, hogy felvegyék bundájukat –, hátranyalt hajú fiatalemberek, akik az eltelt egy év alatt, mióta maguk is elballagtak, már két-három saját céget alapítottak. A zöld és piros férfinadrágok errefelé még mindig divatosnak számítanak – állapította meg magában Sara.

És ez az egész cirkusz azért van, mert egy csapat kamasz befejezte az iskolát. És most elindulnak a nagy semmibe.

Élvezzétek ki ezt a napot, gondolta Sara, ahogy ült a szaunaforróságú kocsiban. Mert holnap már csak statisztikai adatok lesztek. Munkanélküliek és hajléktalanok. Púp a társadalom hátán. Élvezzétek, amíg tudjátok!

Ahogy egy hároméves „Ebba” nevű kislányt ábrázoló tábla elvonult a kocsi mellett – amit a büszke apa tartott kézben –, Sarának eszébe jutott, hogy ő még nem rendelt táblát a saját Ebbájának.

Beleírta mobiltelefonja naptárába. Ahogy vége a műszaknak: tábla a lányának.

Homlokáról patakokban folyt az izzadtság, végig az arcán. Hátul a derekánál csuromvizes volt a ruhája.

Sara és David szerencsére időben jöttek, és így egy teljesen szabályos parkolóhelyen sikerült megállniuk, pontosan szemben a megfigyelés alatt tartott ház kapujával, az Artillerigatan 65. szám alatt, az iskola mellett húzódó hosszú falnál. Most bent ültek a kocsiban, üres PET-palackok és zsíros gyorséttermi papírzacskók társaságában, és egyre jobban kellett pisilniük.

David Karlsson és Sara Nowak.

Sara lófarokban fogta össze hátul a haját, és a fejébe húzott egy Ralph Lauren baseball-sapkát, hogy beolvadjon a tömegbe az előkelő városrészben. Ahogy felemelte a sapkát, hogy letörölje homlokáról a verítéket, a visszapillantó tükörben észrevette, hogy ideje újrafestenie a haját. A haja barna volt, de a lenövés tűzvörös. Úgy festett, mintha lángra lobbant volna a feje búbja.

Gyerekkorában Sarát „indiánnak” csúfolták a vörös haja miatt. Voltaképpen abszolút nem volt logikus, viszont hosszú távon felettébb fárasztó. „Zsiráfnak” is hívták, mert magasabb volt még a legtöbb fiúnál is az osztályban. 177 centi, pont, mint Naomi Campbell vagy Linda Evangelista. Magasságának és markáns arccsontjainak hála, egész kamaszkorában számtalan sete-suta csajozós szöveget és kéretlen kommentárt kellett lenyelnie arról, hogy úgy néz ki, mint egy modell. Annyiszor hallotta ezt, hogy végül ki is próbálta magát ezen a pályán, annak ellenére, hogy ő saját magáról úgy vélte, inkább furán néz ki, mint csinos.

A modellkedés egész jól ment, de nem szívesen emlékezett vissza arra, hogy milyen volt csak ülni és egy-egy megbízásra várni. Közszemlére kitéve, mint valami árucikk egy katalógusban, ahol a kuncsaftok válogatnak az önbizalomhiányos lányok között. Ruhaakasztót keresnek megfelelő hosszúságú combbal.

Az, hogy az élete mások megbecsülésétől és véleményétől függött, egyáltalán nem volt ínyére, úgyhogy fogta magát, felmondta szerződését a modellügynökséggel, és küzdősportokba fogott, hogy valahogy kidolgozza magából a megalázó válogatások és a tapizó fotósok miatt felgyülemlett dühöt.

Mostanában már büszke volt magasságára és hajszínére is, de mégis barnára festette haját, hogy a nyomozások során ne legyen annyira könnyen felismerhető. Nem szerette, ha megakad rajta az emberek szeme. Főleg nem a férfiaké, mivel a prostitúció elleni ügyosztályon végzett munkája miatt a kéjes pillantásokat általában rendkívül kellemetlen emberekkel kötötte össze.

– A francba, hogy lehet ekkora hőség – mondta Sara, és behunyt szemmel odafordította arcát a kis ventilátor felé, melyet azért vásároltak, hogy a légkondival ne merítsék le a kocsi akkumulátorát.

– Érdekes lesz látni, milyen hamar elkezdenek panaszkodni a népek a meleg miatt – mondta David. – Ez lesz az első rendes, meleg nyár évtizedek óta.

A férfi a kapuról az órára pillantott, aztán vissza a kapura.

– Mennyi ideje van bent a pasas?

– Nem tudom. Túl régóta. Szerintem már kész van. Majd a következőnél bemegyünk.

– Oké.

– De esetleg erre is ráijeszthetnénk egy kicsit, amikor kijön. Hátha elrettentjük, még ha megbüntetni nem is tudjuk.

David jelentőségteljes pillantást vetett Sarára.

– Mármint hogy zaklassuk?

– Nem, csak éreztetjük vele, hogy tudjuk, miben sántikál. Ellenőrizzük az iratait, sejteni engedjük, hogy a felesége is tudomást szerezhet a dologról. Ezek azt hiszik, hogy bármit megtehetnek következmények nélkül.

– Vagy tetten érjük, vagy békén hagyjuk őket.

– Most nézz ránk. Mi lehet, hogy elkapunk egy pasast, de a csajnak tíz másik kuncsaftja van még ma. És a város többi részében lányok százainak kuncsaftok ezreivel van dolga. Csak a mai napon. És mi néha egyet-egyet elkapunk. Akik pénzbüntetést kapnak. Aztán folytatják tovább, ahol abbahagyták. Ez nem lehet igaz!

– Így van, és kész.

– És ez egy nagy szar.

– Mi van veled? Miért vagy ilyen dühös?

– Mi ezen a furcsa? Nem inkább az a furcsa, hogy te nem vagy az?

– Szerintem az ember nem tud jó munkát végezni, ha dühös.

– Rohadt jó érzés dühösnek lenni. Erőt ad, hogy az ember folytatni tudja. Amúgy meg mégis minek kéne lennem? Boldognak? „Hurrá, micsoda ocsmány alakok vannak!”

– Szerintem ez hülyeség. Rosszabb munkát végzel, hamarabb kiégsz. Ezt a munkát nem lehet bírni, ha az ember mindenért dühös lesz, amit lát.

– Szerintem meg itt az ideje, hogy már valaki dühös legyen erre az egész szar helyzetre. Ne csak folyton megpróbáljuk megérteni, és megmagyarázni, hanem valaki végre kurvára dühös legyen. Elborítsa a szent harag.

– Hosszú távon kell gondolkodnunk.

– De én nem akarok hosszú távon dolgozni, én rohadtul rövid távon akarok dolgozni. Így valahogy: Hagyjátok abba! Most!

David a fejét csóválta.

– Meg kell értetnünk velük, hogy nem helyes, amit tesznek. A harag nem jó tanácsadó. Nem segít a kapcsolatteremtésben. Távolságot teremt, konfliktust generál. Ha rájuk ordítasz, nem hallgatnak rád, csak védekező állásba kényszeríted őket.

– És szerinted van bármi jelentősége annak, amit csinálunk? Minden úgyis megy tovább, ahogy eddig.

– Mit akarsz inkább? – kérdezte David. – Megmenteni a lányokat, vagy elkapni a kuncsaftokat?

– Mindkettőt.

– De melyik a fontosabb?

Sara megvonta a vállát.

– Ha muszáj az egyiket kiválasztanod.

A nő elgondolkodott. Bár már tudta a választ.

– Elkapni a kuncsaftokat – felelte. – Ha nincs kuncsaft, nincs áldozat.

– Én meg akarom menteni a lányokat.

– Csakhogy ők nem kérnek a segítségünkből. Nem hajlandóak tanúvallomást tenni. Nem hajlandóak védett házba költözni. Nem állnak szóba velünk.

– El kell nyernünk a bizalmukat – magyarázta David. – Ez időbe telik.

– Bizalmukat?! Nem kéne tudniuk választani köztünk és egy csapat erőszakos strici között? Köztünk és aközött, hogy undorító kuncsaftok naponta tízszer megerőszakolják őket? És bármikor meghalhatnak?

– Ez nem te vagy, Sara. Mi van veled, történt valami?

– Nem, nem történt semmi. Pont ez a baj. Bármennyi pasast elkapunk, akik fizetnek a szexért, ezerszer többen állnak sorba farkukkal a kezükben. Mindenféle korúak és fajtájúak. Semmi nem használ. Van egyáltalán az egésznek értelme? És a lányok még csak tanúskodni sem akarnak, se a stricik, se a kuncsaftjaik ellen.

– Félnek, hogy mi lesz akkor, amikor a tetteseket lecsukjuk, és mi meg mással leszünk elfoglalva. Félnek a bosszútól, hogy valami történhet a családjukkal.

– Tudom, tudom. És ezért nem tudunk rajtuk segíteni. Nem tudjuk lecsukni a bűnösöket. Miért nem szarunk az egészre, ha úgysincs semmi esélyünk? Talán nem is kéne ezzel foglalkoznunk.

– Ha mi nem tesszük, ki fogja?

– Miért nem csinál Isten valamit?

David felsóhajtott.

– Ne már megint!

– De igen. Hihetetlenül feldühít, hogy képes vagy Istenről papolni ugyanaznap, amikor, mondjuk, segítesz egy tizenéves csajon, akit egy egész banda megkefélt. Hogy vagy képes rá?

David nem felelt. Sara nem először támadt rá a hite miatt. Hanem inkább hetvenedhetedszer. Vagy hétszázhetvenhetedszer. Úgy tűnt, a nő képtelen felfogni, miről szól a hite. David pontosan tudta, hogy nem könnyű a munkájuk, de a hite nélkül ő biztosan nem bírta volna.

– Micsoda istenhit az, hogy még a családodnak se mered bevallani, hogy meleg vagy? – szúrta oda Sara. – Miféle Isten az ilyen?

– Nem a családomról van szó, mondtam már. Nekik bármit elmondhatok. A többiekről van szó.

– Pont erről beszélek. Szabad egyház valami Isten háta mögötti kis faluban, ahol kiközösítenek egy családot, csak mert van egy homoszexuális fiuk. Svédországban, ma! Hogy más országokról már ne is beszéljünk. A déli államokról az USA-ban, Szaúd-Arábiáról, Lengyelországról, Oroszországról. Ez nem a vallásról szól, ez arról szól, hogy legitimáljuk a gyűlöletet, ellenőrizzük az embertársainkat. Hogy megengedett a melegek, a nők bántalmazása…

Sara összerezzent, és elhallgatott. David felnézett, és látta, hogy a nő a kapura mered.

– Nézd meg a lányt! – kiáltotta Sara, és kiugrott a kocsiból.

David látta, hogy Sara végigrohan az Artillerigatanon a Karlavägen felé. Aztán bement a házba a kapun, amit megfigyelés alatt tartottak. Tudta, hogy a lakás az első emeleten van, az udvar felé néz. Nem először jártak itt.

Megfogta a kilincset. Zárva volt az ajtó.

– Kinyitni! Rendőrség!

Csak remélte, hogy van odabent valaki, aki képes ajtót nyitni. Dörömbölt az ajtón, és kiabált, aztán néhány perc múlva lépéseket hallott, és kattant a zár.

Az ajtó lassan kitárult.

David tudta, hogy a lány, aki itt lakik és dolgozik, Beckynek nevezi magát, úgyhogy feltételezte, ő az, aki ajtót nyitott. Nem volt könnyű eldönteni, mert az arca elé tartotta a kezét. És az a kevés, amit David látott az arcából, vérben úszott.

– Megsérültél? – kérdezte David. – Úgy értem, súlyosan – tette hozzá, amikor látta, hogy a nő szeme megvillan. Elég nyilvánvaló volt, hogy megsérült. – Kell segítség? Megnézhetem?

Óvatosan megfogta Becky kezét, a nő engedte, hogy elhúzza az arca elől. Úgy festett, az orra el van törve. Az egyik szemöldöke felrepedt. Két fogát kiverték. Néhány másik lehet, hogy meglazult.

– Hívom a mentőket.

De Becky nemet intett a kezével.

– Haxi – motyogta, és levette táskáját a kalaptartóról. Kivette a mobilját, beütötte a kódot, és odanyújtotta Davidnak.

– Mi? Azt akarod, hogy én telefonáljak?

– Ühüm.

– Taxit kérek az Artillerigatan 65-be. Becky. A Danderyd kórházba lesz a fuvar.

Kérdő pillantást vetett Beckyre, hogy megfelelő-e a kórház választása. A nő bólintott.

– A sürgősségire.

Aztán visszarohant az utcára.

Honnan tudta Sara?

A pasas már a Tyskbagargatannál észrevette, hogy Sara a nyomában van, úgyhogy nekiiramodott a Karlavägen felé. Félrelökdöste a táblákkal érkező családokat. Megállította az autókat, amelyek a dugó miatt úgyis csak lassan araszoltak előre.

Sara a Karlavägen közepén húzódó díszes gyalogösvény mentén futott utána. Az úton még több diákokkal telezsúfolt teherautó igyekezett a gimnázium felé. A járdán vonultak a családok és a barátok.

A pasas az ünneplők között cikázott, ahogy félrerángatta a szembejövőket, olyan volt, mintha húzná magát előre a tömegben.

Sara futott, szökellt, maga elé tartott kézzel.

– El az útból! Idióták!

Néhányan hangosan méltatlankodtak, mások rosszallóan ráncolták homlokukat. Itt nem szokás lökdösődni, kérem!

A Sibyllegatanon, a trafik előtt feldíszített Chevrolet Bel Air kabrió állt arra várva, hogy rákanyarodhasson végre a Karlavägenre, és amint keletkezett egy kis hely, a sofőr kihasználta a kínálkozó lehetőséget, és gázt adott – de azonnal fékezett, ahogy Sara landolt a motorháztetőn.

– Idióta! – ordított rá a nő, de futott tovább megállás nélkül.

A bokája és a válla sérült meg, konstatálta, mialatt elrohant az Ica Esplanad élelmiszerboltja mellett.

A pasas egyre messzebb került.

A francba, ez nem fog menni.

Sara kitépett egy pezsgősüveget egy tömzsi, kecskeszakállas, középkorú úr kezéből, és teljes erőből a menekülő férfi után hajította.

Telitalálat.

A háta közepébe.

És elég erősen, hogy a fickó megtántorodjon, nekiütközzön egy csapat fiatal srácnak, és elessen.

Mialatt a pasas megpróbált feltápászkodni, Sara utolérte.

Ráugrott, lábaival átkulcsolta a férfit a hasánál, és megszorította. Ezt a lábollót gyakran alkalmazta, amikor az orosz küzdősportot, a szambót gyakorolta. Megtanulta, hogy ebben a pozícióban különösen jól tudja használni erős combjait, és sok nagyra nőtt férfi edzőtársa feladta a meccset, amikor nem tudták kiverekedni magukat Sara vasszorításából az edzésen.

– Megadom magam! – nyüszítette a pasas, és Sara egy kicsit engedett a szorításból. Hirtelen fájdalom hasított a lábába, és látta, hogy a férfinak megvillan valami a kezében. Egy bicska, amivel megvágta a lábát. Szerencsére nem mélyen, inkább csak karcolás volt, de akkor is.

Sara előrehajolt, megragadta a fickó másik kezének kisujját, és hátrafeszítette. A pasas fájdalmasan felordított, erre Sara hátulról ráütött a kést tartó kezére, és a bicska messzire repült.

A nő még erősebben szorította a lábával.

– Eressz! – nyöszörögte a fickó. – Eressz el! Megfojtasz!

– Te meg megvágtál a bicskáddal – mondta Sara, és elővette a bilincset. – Tartsd a kezed!

– Rohadt kurva!

Sara még szorosabban összenyomta a lábait.

– Eressz! – sikoltotta a pasas. – Ez rendőri bántalmazás!

Odafordult a körben állókhoz, és biztatta őket:

– Vegyétek fel! Vegyétek fel, amit csinál!

De közben volt gondja rá, hogy eltakarja az arcát, hogy ne látsszon a felvételen.

– Tartsd ide a kezed! – mondta Sara.

A férfi végül szót fogadott.

– A másikat is!

Ahogy rákattintotta a bilincset a csuklójára, engedett a szorításból, és a fickó nagy levegőt vett, mintha víz alá nyomták volna, és levegőért kapkodna.

– Azt hitted, el tudsz futni előlem? Mi?

De a férfi teljesen ki volt készülve, meg sem tudott mukkanni, Sara előrehajolt, és a fülébe ordított.

– Idióta barom!

Kitapogatta a férfi zsebeit, és elővette a tárcáját, kivette belőle a jogosítványát, és a mobiljával lefényképezte.

Pål Vestlund.

Takaros kis név egy prosti kuncsaftjának. Még jegygyűrűje is volt.

– Soha nem adod fel, mi?

Davidtól jött a megjegyzés, aki futva érkezett a ballagásra igyekvő tömegen keresztül.

Ez igaz, gondolta Sara. Tényleg nem adja fel soha.

– Mi van a lánnyal? – kérdezte, tekintetét továbbra is rajta tartva az elfogott kuncsafton.

– Két foga, az orra és a szemöldöke.

– Mocskos dög – mondta Sara, belemarkolt Vestlund hajába, és hátrahúzta a fejét.

– Fel foglak jelenteni – nyögte a férfi.

– Aztán miért? – kérdezte Sara. – Talán ezért?

És belerúgott a bordáinál.

– Vagy esetleg ezért?

Egy oldalsó emelőrúgás a fickó ágyékára. Vestlund felüvöltött, és magzati pózba gömbölyödött.

– Sara! – szólt rá David, és leállította a nőt. Körbenézett, hogy filmezett-e valaki, de úgy festett, mindenki inkább a miniszterelnök volt iskolájának ballagó diákjaival van elfoglalva.

– Csak megbotlottam – mondta Sara. Aztán hozzátette: – Miért ússza meg kevesebbel ez a szemét, mint Becky?

– Hagyd abba!

– Megvágott a késével – mondta a nő, és megmutatta a vérző sebet a combján.

– Jó, de akkor sem viselkedhetünk úgy, mint ők – mondta David. – Honnan tudtad, hogy a pasas megverte?

– Véres volt a keze.

– Csak ennyi?

– Hogyhogy csak ennyi?

– Úgy értem, hogy ennyiből rájöttél. Hogy összeraktad a dolgot. És hogy olyan messziről észrevetted.

– Nézd meg magad, ha nem hiszed.

– De igen, már látom. De az utca másik oldaláról én nem vettem észre.

– Oké, állítsuk lábra a rohadékot, és vigyük be. Szexuális szolgáltatás vásárlása, súlyos testi sértés, ellenszegülés rendőri intézkedésnek. Kiütöttem a kezéből a kést. Valahol ott kell lennie.

David megkereste a zsebkést, aztán felsegítették Vestlundöt álló helyzetbe.

Sara érezte, ahogy az adrenalin még mindig száguld az ereiben. A katarziselméletben nem igazán hitt. Vagyis abban, hogy erőszakot alkalmazva az ember kiereszti a gőzt, és megnyugszik. Sok küzdősportot tanító edző ezzel az érvvel takarózott, amikor a szemükre vetették, hogy miért edzenek náluk fiatal bűnözők. Sara meg volt győződve az ellenkezőjéről. Minél többet edzett, minél jobban kieresztette a dühét, csak annál agresszívabb lett. Még Martin és a gyerekek is észrevették, hogy egyre könnyebben dühbe gurul. Na és, nézzék csak meg a futballhuligánokat, azok se lesznek kevésbé erőszakosak attól, ha jól összeverekszenek. Nem, néha szinte bánta, hogy erősíti az erőszakos oldalát, másfelől ilyen alkalmakkor, mint ez is, jól jött, hogy ismeri a küzdősportok fogásait. Nem egyszerű a dolog, az biztos. Kétélű fegyver.

Elindultak visszafelé a kocsihoz, Vestlund mélyen lehajtotta a fejét, hogy az esetleg felbukkanó ismerősei elől elrejtse az arcát.

A Café Foam előtt jártak, amikor Sara zsebében megcsörrent a mobilja. A csengőhangból tudta, hogy Anna az, a régi évfolyamtársa a Rendészeti Főiskoláról, aki itt Stockholmban, a västerorti körzetben, a gyilkosságiaknál teljesített szolgálatot. Anna hívásait a „Somebody I used to know” dallama jelezte a Gotye-tól, bár Sara csak viccből párosította hozzá ezt a zenét. Valójában még mindig jól ismerte Annát. Talán azt nem lehetett mondani, hogy az egyetlen barátja, de mindenesetre az egyik a kevesek közül.

– Rossz hírt ne – szólt Sara a telefonba.

– De, sajnos igen – mondta Anna.

– Azt reméltem, sörözni hívsz, vagy ilyesmi.

– Ehelyett csak egy gyilkossággal szolgálhatok.

– Oké. Egy prosti az?

– Ha igen, akkor nagyon perverz kuncsaftokról beszélhetünk – viccelt Anna. – Nyolcvanöt éves öregember, golyó a fejében.

– Oké…. Egy szexkuncsaft?

– Igazából nincs köze a munkádhoz, privátban hívlak. Azt hiszem, ismered az áldozatot. Vagyis ismerted.

A család, a szomszédok, a barátok, régi kollégák: nevek és arcok száguldottak át Sara agyán. Egy meggyilkolt öregember. Valaki, akit ismert.

– Ki az… ? – nyögte ki végül.

– Stellan bácsi.

– Stellan bácsi? – ismételte Sara, és próbálta megemészteni az információt. Kétségbeesetten próbálta az agya megfelelő rekeszébe bepasszintani. De Stellan bácsit egyik rekeszbe sem lehetett beszuszakolni. Egyszerűen sehova.

– A volt tévés műsorvezető – mondta Anna. – Nem ismerted?

– De igen. Vagyis inkább a lányait. Azaz persze őt is. Gyerekkoromban folyton náluk voltam.

– Nahát akkor. Lehet, hogy tudsz segíteni.

– Na, várjunk csak! Azt mondod, Stellan bácsit megölték?

– Halántékon lőtték.

– Most viccelsz.

– Nem én!

– Ki tette?

– Gőzöm sincs. Egy elégedetlen régi nézője? Arra gondoltam, te esetleg tudsz valamit. Valami régi fenyegetésről. Családi viszályról. Zaklató szomszédról. Őrült rajongóról. Mit tudom én.

– Jövök.

Mire Anna válaszolt, hogy „Ne”, addigra Sara már letette a telefont.

5.

A pazar, fehér falú villához vezető kocsifelhajtót elállták a rendőrkocsik, az utcát kék-fehér szalagokkal elkerítették, mindenütt nyüzsögtek a rendőrök. A szomszédok és a kíváncsiskodók a telkük szélénél és a járdán állva bámulták a felhajtást. Megpróbáltak az elhaladó rendőrökből kisajtolni valami információt, persze úgy, hogy ne tűnjenek szenzációra éhesnek. Újságírók még nem voltak itt, de ami késik, nem múlik.

Sara kissé távolabb parkolt le, és gyalog ment a házhoz. Már messziről olyan érzés volt, mintha visszafelé utazna az időben, majdhogynem meg kellett csípnie a karját, hogy nem lett-e újra gyerek.

Felmutatta a rendőrigazolványát, és átlépett az elterelő szalagon.

– Sara! – kiáltott valaki a háta mögül, mire megfordult. Egy ősz hajú férfi kék overallban és kerti munkáskesztyűben őt nézte. – Én vagyok az. Joachim.

Jézusom. Jocke. A kertész.

– Mi történt? – kérdezte a férfi aggodalommal a hangjában. Sara látta, hogy a közelben állók hegyezik a fülüket. De hiába.

– Semmit sem mondhatok, sajnos.

– De hát én a családhoz tartozom.

– Tudom. De nem lehet. Sajnálom.

Sara továbblépkedett a ház felé. Jocke úgy bukkant fel, mint kísértet a múltból. Mennyire megöregedett, mégis olyan, mint régen! Hihetetlen, hogy még mindig Bromanéknál dolgozik.

A bejárat felé tartva elnézett a kert felé, és hirtelen inkább arra irányította lépteit. Talán a múltjával való közvetlen találkozás csábította.

Érezte, hogy az előző rendőri akció óta még mindig dolgozik benne az adrenalin, és arra gondolt, lehet, hogy jobb, ha kissé megnyugszik, mielőtt a gyerekkori barátnőivel, Malinnal és Lottával az apjuk haláláról kell beszélnie. De ez inkább csak ürügy volt.

Bromanék kertje örökké úgy fog élni az emlékeiben, mint az elveszett paradicsom jelképe, a gyermekkor ártatlan játékainak szimbóluma. Talán előbb tesz egy kört idekint, megpróbál egy kis örömet találni magának az után a rengeteg mocsok után, amivel ma már a munkájában szembesült. Talán most éppen erre van szüksége. Jó, persze, ha eltekint látogatása rettenetes okától.

A tó partján fekvő kert ugyanolyan gyönyörű volt, mint amilyenre emlékezett. Elhaladt a kis vendégház mellett, és kiment a stégre. Gyerekkora óta nem járt itt. Három kislányt látott lelki szemei előtt, akik a stégen üldögélve sajtos szendvicseket dobálnak a vízbe. Boldogan, önfeledten kacagva. A fekete Lotta, a szőke Malin és a vörös Sara.

Kiegészítették egymást. Egyek voltak.

Talán akkor hallottak először arról a kifejezésről, hogy kacsázni a vízen, és viccesnek gondolták, hogy kavicsok helyett kenyérszeleteket dobálnak a vízre, mintha kacsákat etetnének. Egy napsütéses nyári napon, pont ilyenen, mint ez. De végtelenül régen. Egy másik világban.

Mi történt mindezzel, tűnődött Sara. Miért kellett, hogy vége legyen?

A stég, ahol a meleg nyári hónapok alatt az egész napot töltötték.

Egyáltalán fürödtek a vízben?

Sara nem emlékezett pontosan, de hát biztosan kellett, hogy fürödjenek. Persze fürdőruhákra és a naptej illatára emlékezett. Soha nem bírta azt a szagot. Vajon miért? Lehet, hogy azért, mert egész nap itt ücsörögtek, de soha nem mentek a vízbe?

Hirtelen elbizonytalanodott, valószínűleg azért, mert eszébe jutott a látogatása valódi oka. Sarkon fordult, és elindult felfelé, a házhoz.

Nagy, fehér, letisztult stílusú. Már akkor is drága volt, amikor Bromanék megvették, mostanra egy vagyont érhet.

Fura érzés volt, hogy nem csönget be, és nem vár, míg Agneta néni ajtót nyit, vagy míg a két nővér kikukucskál, és a kilincsbe kapaszkodva méregetik a megérkező játszópajtást. A bejárathoz vezető lépcsőfokokon mindig úgy érezte magát, mintha felvételi vizsgát tenne. Ha az sikerül, minden megy majd, ahogy szokott.

De nem csöngetett be. Kinyitotta az ajtót, és belépett a házba. Körülnézett.

Semmi sem változott.

Szó szerint olyan volt, mintha belépne a múltba.

Az előszoba pontosan olyan volt, mint régen, ugyanaz a kalaptartó, ugyanaz az ülőke, ugyanaz a telefonasztalka. A falakon ugyanazok a fényképek, melyek Stellant ábrázolták különböző politikusok és hírességek társaságában. Amit eddig látott a házból, az teljesen olyan volt, mint harminc évvel ezelőtt. Minden pontosan ugyanazon a helyen állt, még a lakás illata is ugyanolyan volt.

Lehet, hogy itt megállt az idő?

Sara pontosan emlékezett, milyen érzés volt belépni a házba, hogyan jött elé mindig Agneta még akkor is, ha az egyik lánya már kinyitotta az ajtót. Az asszony mindig sokkal kedvesebben fogadta a látogatókat, mint a család többi tagja.

Odabent a nappaliban helyszínelők sürgölődtek az áldozat körül. A fotel az ellentétes irányba nézett, de Sara meglátta az egyik oldalra élettelenül lecsüngő kart. Többre nem volt kíváncsi. Most még nem. Inkább megkérdezte az egyik bűnügyi technikust, hogy hol találja Annát, amire egy konyha felé mutató fejbiccentést kapott válaszul.

Ahogy Sara közeledett a konyhához, már messziről hallotta Malin éles hangját.

– Muszáj megtalálnotok!

– Azon vagyunk – felelte Anna leverten.

Malin annyira fel volt dúlva, hogy amint Sara belépett a konyhába, és megpillantotta gyerekkori barátnőjét, hirtelen összezavarodott, felpattant, és elutasítóan előrenyújtott kezekkel sietett elé.

– Sara, neked nem szabad itt lenned – magyarázta a fejét rázva. – Borzasztó dolog történt.

– Nyugi. Rendőr vagyok – felelte Sara, és felmutatta igazolványát.

Malin megtorpant.

– Ja, igen, persze. Ne haragudj, az egész annyira… Akkor most hivatalosan vagy itt?

Malin rémülten nézett rá, mintha a tény, hogy Sara rendőrként érkezett, és nem régi barátként, még szörnyűbbé tenné a rettenetes helyzetet.

– Nem lett volna muszáj idejönnöd – mondta Anna.

Sara rápillantott a kollégájára. Anna alacsony volt, kisportolt és gyors mozgású, határozott. Kis méretét meghazudtoló tekintélyt sugárzott. Sűrű, fekete haja volt, barna szeme és sötét bőre. Gyakran vitatkoztak Sarával, de eddig még soha egyikük sem ütötte bele az orrát a másik dolgába.

– De igen, muszáj volt – felelte Sara. – Hisz Stellanról van szó.

Malin felszipogott, ahogy meghallotta az apja nevét, és Sara odafordult hozzá. Vajon kicsoda ma a gyerekkori barátnője?

Először is észrevette, hogy Malin már nem természetes szőke. A hajtövénél egérszürke volt, a haja többi része platinaszőke. És természetesen méregdrága ruhadarabokat viselt. Sara gondolta, hogy gyakran megfordul a Birger Jarlsgatan puccos butikjaiban. Schuterman, Gucci, Prada, még talán egy Chanel darab is volt rajta. Retikülje legalábbis Louis Vuitton. Elég fantáziátlan, állapította meg Sara. Még gyerekkorából emlékezett, hogy a két nővér már akkor is mennyire odavolt a márkás holmikért, és milyen szigorúan kritizálták mások öltözködését. Eszébe jutott, mennyire örült, amikor nagy néha elismerően nyilatkoztak ruháiról.

– Sara, meg kell találniuk anyát – mondta Malin gyámoltalanul.

– Agneta eltűnt?

– Igen. És apát…

– Igen, tudom. Ez hihetetlen. Stellant lelőtték.

– Hol lehet anya? – kérdezte Malin, és rápillantott.

– Nem tudom. De meg fogják találni.

– Hogyan? – Malin rettegése most felháborodásba csapott át. – Lehet, hogy őt is lelőtték. Vagy elrabolták. Vagy sebesülten hever valahol, és elvérzik, ha nem találják meg időben.

Anna közbevágott, talán inkább Sara, mint Malin kedvéért.

– Ahogy már mondtam, rendőrjárőrök fésülik át az egész környéket – magyarázta. – Kikérdezik az embereket, és keresik a nyomokat. Van egy hajónk a vízen, és próbálunk szerezni egy helikoptert. Ha nem találjuk meg, kutyákat is bevetünk.

– De hát az anyámról van szó! – mondta Malin.

– Tudom. De értünk a dolgunkhoz. Bízhattok bennünk.

Malin Sarára pillantott, aki biztatóan bólogatott. Amikor kicsik voltak, mindig a két nővér hozta a játékszabályokat, de Malin most kénytelen volt beletörődni, hogy ezúttal Sara és a kollégái jobban tudják, mi a teendő.

– Anya meghalt? – kérdezte hirtelen Malin farkasszemet nézve Sarával.

– Szerinted nem lehet, hogy elrejtőzött valahol? Tekintettel arra, hogy mi történt az édesapáddal.

– De igen. De akkor most már igazán előjöhetne.

– Talán nem tudja, hogy itt vagyunk. Szerinted hova menne, ha biztonságban akarna lenni?

– Fogalmam sincs. Hozzánk.

– Lehet, hogy ott van?

– Nem. Vagyis de, hiszen mi most itt vagyunk. Lehet, hogy ott van, és ránk vár. – Malin tágra nyitotta a szemét. – Lehet, hogy ott van, Sara? És azon gondolkozik, hogy hol vagyunk?

– Van nála telefon?

– Nincs, a konyhában hagyta. Már felhívtuk.

– Christian itt van?

– Ő hívta a rendőrséget. Én nem… képtelen voltam.

– Meg lehetne kérni őt, hogy menjen haza, és nézze meg, nincs-e ott Agneta?

Malinnak nem volt ellenvetése, így Sara Annához fordult.

– Te mit gondolsz?

– Persze, jó ötlet. Megkérem, hogy hívják ide.

– Odaát van CM-nél a gyerekekkel – mondta Malin. – A szomszédban.

Anna kurtán biccentett, és elvonult.

Sara emlékezett CM-re. Carl Magnus Nemtudomki, a család barátja. Egész gyerekkorában a szomszéd házban lakott, és ezek szerint még mindig itt él. Öreg vállalatigazgató, aki már aktív korában is rengeteg időt töltött teniszezéssel, golfozással és a királlyal való vadászattal. Azt rebesgették, hogy az egész vadásztársaságban neki van a legdrágább vadászpuskája. Még a királyénál is drágább, ami Stellan szerint súlyos vétség az etikett szabályai ellen. Sara emlékezett, hogy Fabbrinak hívták a fegyvert, gyerekkorában Sarát arra a szóra emlékeztette, hogy „fabrika”.

Arra is emlékezett, hogy CM mennyire tökéletesen elveszett volt, amikor Stellan és Agneta néha-néha megkérte, hogy vigyázzon a lányokra. De most Christian is ott volt a gyerekekkel, és az unokák egészen biztosan érezték, hogy komoly a helyzet. Ha valamiben, akkor abban zseniálisak a gyerekek, hogy megérezzék a felnőttek hangulatát. CM-re ezúttal amúgy sem gyerekcsőszként volt szükség, az volt a fontos, hogy nála a hatalmas felhajtás közepette most nyugalmat találhatott a család.

Sara nézte Malint, ahogy ott ült egy széken, és üres tekintettel bámult maga elé. A smink alatt sápadt volt az arca. Vajon hogyan érint valakit, ha rátalál az apjára, akit meggyilkoltak? A gyerekkori otthonában. Sara úgy döntött, a legjobb lesz, ha Malin később részesül szakavatott pszichológusi segítségben, ő viszont itt és most inkább azzal próbálja megnyugtatni, hogy konkrétumokra koncentrál.

– Miért jöttetek ide? – kérdezte Malint. – Vendégségbe?

– Vendégségben voltunk. Lottáékkal együtt. Anya és apa vigyáztak a gyerekekre, míg mi Franciaországban voltunk, és ma jöttünk értük. Elbúcsúztunk és elindultunk, de Molly észrevette, hogy itt felejtette a plüss banánbabáját, ezért útközben visszafordultunk.

– Hol fordultatok meg?

– A Brommaplannál.

– És mire visszaértetek, Stellan már…?

– Igen.

– Ezek szerint az egész mindössze tíz-tizenöt perc alatt történhetett.

– Igen. Ez nem lehet igaz. Ez nem lehet…

– Mit szólt Lotta?

Malin némán ült, míg a kérdés elért az agyáig.

– Nem tudom… Nem tudom, Christian felhívta-e egyáltalán.

– Mindjárt jön, majd megkérdezem őt… Malin?

– Igen?

– Be kell mennem, és megnéznem Stellant. Elboldogulsz?

– Persze.

Malin szórakozottan válaszolt, mintha oda se figyelt volna.

Sara kiment az előszobába, aztán tovább, be a nappaliba.

És a régi Bruno Mathsson-fotelban ott ült Stellan bácsi.

Előtte a padlón vérrel összefröcskölt könyv. Goethe.

A hifitoronynál egy cédétok a Máté-passióval.

Szépséggel körülvéve érte a halál.

Stellan Bromant ferdén hátulról lőtték le, magyarázta az egyik bűnügyi technikus, miközben a hőségben csurgott homlokáról a veríték. A golyó baloldalt a halántéknál hatolt be a koponyába, nem messze a szemtől, és a homlok szélén, a jobb szemöldök fölött helyezkedett el a kimeneti nyílás. Egyenesen keresztül az agyon. Az áldozat ingét, kardigánját, a fotel karfáját, a könyvet és a padlót vér és kifröccsent agyvelő borította.

Békésen olvasott, amikor lelőtték. Nem hallotta közeledni a gyilkost?

Csak nem süketült meg Stellan bácsi vénségére? Nem, Sara sehol sem látott hallókészüléket.

És Agneta néni? Ő hol lehet?

Ha elbújt volna, most már elő kellett volna merészkednie. Már eltelt néhány óra, mióta lelőtték Stellant, és Anna elmondta, hogy a rendőrök többször végigkutatták a házat.

Szóval hol lehet Agneta?

Egy lehetőség volt, hogy a gyilkos magával vitte; egy felettébb kellemetlen lehetőség.

Túszdráma a barátai édesanyjával a főszerepben. De miért? Az emberrablás az egyik legnehezebben megoldható bűncselekmény, ezzel Sara pontosan tisztában volt. Csaknem minden esetben rosszul végződik.

Körülnézett a szobában. Mennyivel kisebbnek látta most, mint amikor gyerek volt. Mióta legutoljára itt járt, emberek születtek, felnőttek és nekik is gyerekeik születtek.

Designfotelok, zsúfolt könyvespolcok, Josef Frank kárpittal bevont kanapé és dohányzóasztal a Svenskt Tenntől. Át vannak húzva, vagy csak vigyáztak rájuk?

Minden tökéletes rendben.

Bromanéknál nem volt szabad bárhol játszani, jutott eszébe, nem úgy, mint otthon náluk, ahol nem húzódott éles határ az ő és az édesanyja világa között. Talán csak azért volt így, mert sokkal szűkösebb volt a hely, egymás hegyén-hátán hevertek a játékok és a felnőttholmik. Pedig Sara az ébren töltött idejének legnagyobb részében Bromanéknál volt. Ma visszagondolva, nem is értette, hogy volt képes erre az anyukája, de Sara mindenesetre hálás volt neki, hogy szabadabban nevelte, egy olyan világban, ahol ő is részt vehetett a szabályok megalkotásában.

Bromanéknál csak a kertben vagy a lányok szobájában volt szabad játszani. Ha olykor-olykor az időjárás miatt, vagy mert nagy helyre volt szükség, mégis a nappaliban játszottak, utána gondosan rendet kellett rakniuk.

A legjobb mindig az volt, amikor a lányok szobájában vagy a kertben játszottak. De a lányok néha mégis kikövetelték, hogy a ház más részeit is elfoglalhassák, talán egyfajta lázadásként a dolgok fennálló rendje ellen. Ilyenkor meglehetősen ötlettelen játékokat játszottak, amelyeknek a szabályait utólag találták ki. Ezeket a játékokat soha nem játszották kétszer.

Ha akkor sejtette volna, hogy egyszer itt fog állni, a fotelban fekvő, meggyilkolt Stellan mellett! Ugyanabban a házban, ugyanazokkal az emberekkel, de ezenkívül minden más lesz.

Az elmúlt években párszor összefutott Agneta nénivel és Stellan bácsival az NK áruházban és a Brommaplanon a piacon, és legalábbis Agneta vidámabbnak tűnt, mint ahogyan gyerekkorából emlékezett rá. Amikor a lányok kicsik voltak, Agneta mindig olyan fegyelmezettnek tűnt, szinte szigorúnak, a nagy, hetvenes évekbeli szemüvegével, gondosan berakott hajával és elegáns párizsi ruháival. Más felnőttek társaságában megélénkült, és játszotta a tökéletes háziasszonyt. Stellan játékos volt és találékony, kicsit olyan tanárosan, de csak egy rövid ideig, aztán mindjárt olvasni akart vagy inkább felnőtt társaságot keresett magának. Ő biztosan ilyen is maradt, gondolta Sara. Olyasvalaki, akit csak a munkája és a könyvei érdekelnek. Hacsak nem ő maga a beszélgetés tárgya, mert abban az esetben bárkivel képes volt akármeddig társalogni.

Stellan bácsi. Akkoriban, amikor a lányok kicsik voltak, ő volt az ország legnagyobb híressége, Olof Palméval és a királlyal egy szinten. Mindenki Stellan tévéműsorait nézte, másnap mindenki róluk beszélt, idézett belőlük, és jól szórakozott rajtuk. Ott volt például „Vidám vidék”, a „Jószomszédok” vagy a „Tiszta dili”. Tévés szórakoztatás, benne egy csomó vicces kihívás, mint például „A bojtos sapkák napja”, amikor egy bizonyos napon mindenkinek bojtos sapkát kellett felvennie. Vagy a „Légy kicsit kedvesebb”, amikor rá kellett köszönni idegenekre az utcán, és megkérdezni, hogy segíthet-e az ember valamit. És ki ne emlékezne az „Áramszünet” címűre, amikor az összes tévénézőnek egyszerre kellett otthon fel-le oltogatni a lámpáikat.

Egész Svédország részt vett bennük.

És mindenki imádta.

Sara mindig irigyelte a barátnőit, hogy Stellan az apukájuk, míg neki be kellett érnie az egyedülálló anyukájával. Közben meg hálás is volt, hogy a nagy ember otthonában játszhatott. Stellan bizonyos mértékig egyfajta apapótló volt neki saját, soha nem létezett apja helyett.

Stellan bácsi. Huncut-Stellan. Mókás-Stellan, egész Svédország Stellanja.

Ki az ördög akarhatta agyonlőni?

Amikor Anna bejött a nappaliba, Sara nem tudta megállni, hogy ne nyomozzon egy kicsit, még ha nem is az ő esete. Végül is valahol személyesen érintett az ügyben, mentegette magát.

– És, mire jutottatok? – kérdezte Annát.

– Félresikerült betörés.

– Hogy Stellan rajtakapta a betörőt? De hát hátulról lőtték le, ülve.

– Talán nem vette észre a betörőt, de az meglátta őt, és pánikba esett. Brommában vagyunk, itt mindennaposak a betörések. Gyakran két-három banda dolgozik párhuzamosan.

– De hát akkor pontosan akkor kellett érkezniük, amikor a rokonság elindult – vetette közbe Sara.

– Talán látták, hogy elhajtanak az autók, és azt hitték, szabad a vásár. Lehet, hogy néhány nagyon durva alak volt, például valamelyik kelet-európai betörőbanda. Talán pont azért törtek be olyankor, amikor van otthon valaki, mert akkor nincs bekapcsolva a riasztó. És legelőször is megszabadultak a lehetséges szemtanútól.

– És Agneta ezt látva elmenekült?

– Vagy magukkal vitték. Volt banki széfjük?

– Fogalmam sincs.

– Szerinted odamehettek vele együtt, hogy azt is kiürítsék?

– Talán már tudták, hogy ott tart valami különösen értékes dolgot. Nem írta az újság, hogy a tulajdonában van valami drága holmi?

– Amennyire tudom, nem. De van egyéb arra utaló jel, hogy betörés történt?

– A pénztárcája eltűnt. És talán néhány értéktárgy. Még nem volt időm, hogy megkérjem a lányát, hogy nézzen körbe.

– Micsoda értelmetlen gyilkosság – mondta Sara.

– Milyenek voltak?

– Úgy érted, mint emberek? Stellan kedves volt, de kizárólag a munkájával és a karrierjével volt elfoglalva. Imádott híres lenni. Agneta egy kissé visszafogott volt, amikor gyerekek voltunk, de Stellan vendégeivel mindig nagyon barátságosan viselkedett. És kötelességtudó anya volt. Szerintem olyan igazi sütisütögető nagymama lett belőle, ahogy érkeztek az unokák. Amikor kicsik voltunk, neki is Stellan karrierje volt az első.

– Ő volt a földi kiszolgáló személyzet?

– Meg ő szervezte a partikat, ő volt a háziasszony. Körbejárkált egy hosszú, barna Moore cigarettával és egy itallal a kezében, mindenkihez volt egy jó szava, bemutatta egymásnak a vendégeket. Ő találta ki a partik témáit, és ő intézett mindent, ami kellett: a kiszolgáló személyzetet, a zenészeket, a fellépőket, a kellékeket.

– Kellékeket?

– Mindig volt valami témája a partijaiknak. Az ókori Róma, a húszas évek, Drakula, ilyesmi. Jelmezben és a témához passzoló zenével. A ház feldíszítve. Hatalmas meló volt, néha több száz vendégük is volt. Előadóművészek, politikusok, vállalkozók, írók, celebek, kutatók, külföldi diplomaták. Mindig történt valami. Tengeri csata a Mälarenen, hógolyózás a nyár kellős közepén, bort spriccelő szökőkutak. Mindenki imádta a partijaikat. Egyszer építettek egy hatalmas vízicsúszdát a háztetőről egészen a tóba. Máskor meg az egész házat megtöltötték léggömbökkel, minden helyiséget padlótól a mennyezetig, a vendégeknek úgy kellett tapogatózva közlekedniük. Néha elfajult a buli. Állítólag Rita Berg egyszer anyaszült meztelenül vízisízett a tavon az összes vendég szeme láttára.

– És ezeken te is ott voltál?

Sara felnevetett. Igazán sosem fogta fel, mennyire különleges volt a gyerekkora.

– Mi, gyerekek leginkább csak néztük, hogy mit csinálnak a felnőttek. Míg eljött a lefekvés ideje. Idősebb koromban aztán nem tartottam a kapcsolatot Malinnal és Lottával.

– Akkor mostanában nem bulizol celebekkel?

– Pont elég, amit a férjem szervez.

– Ja, persze. Mindig elfelejtem, hogy te finom népek között forogsz.

– Hát, finomabb, mint a munkában, de annyira azért nem előkelő.

Anna elmosolyodott.

– A konyhában van – jelentette egy egyenruhás, fekete copfos, sasorrú rendőrnő. Sara rájött, hogy Christianról beszél. – És van itt néhány újságíró – folytatta a sasorrú, mialatt a konyha felé lépdeltek. – Tudni akarják, hogy Stellan bácsival történt-e valami.

Nocsak, Stellan bácsival még ma is el lehet adni az újságokat?

– Naná, hogy tudni akarják – mondta Anna. – Csak annyit mondjatok, hogy történt valami, egyelőre nincs hozzáfűznivalónk, de nemsokára kiadunk egy rendőrségi közleményt.

A konyhaajtóhoz érve a rendőrnő elkanyarodott mellőlük, mint egy vadászgép, amely kiszakad a kötelékből, hogy saját küldetést hajtson végre.

Mielőtt beléptek volna a konyhába, Anna megtorpant, és karon ragadta Sarát.

– Nem érzel semmit?

– Mint például micsodát?

– Jelenlétet. Én érzem valaminek a jelenlétét.

Na, Anna hókuszpókusza. Sara már egészen elfeledkezett barátnőjének erről az oldaláról. Anna nem csupán hatékony és rendszerező rendőrelme volt, de egyben sarlatán is.