Henrik Ibsen

A nép ellensége
– részlet –

Kúnos László
fordítása

Az utószót és a jegyzeteket írta
Kúnos László

A mű eredeti címe: En folkefiende (1882)
A fordítás alapjául szolgáló kiadások:
Henrik Ibsens Samlede Værker, Fjerde bind, Kristiania, 1908
Henrik Ibsen: Nutidsdramaer 1877–99, Gyldendal, Oslo, 1968

Hungarian translation © Kúnos László, 2025

HENRIK IBSEN

A NÉP ELLENSÉGE

(1882)

Személyek

Dr. Tomas Stockmann, fürdőorvos

Katrine Stockmann, a felesége

Petra, a lányuk, tanárnő

Ejlif, a fiúk, 13 éves

Morten, a fiúk, 10 éves

Peter Stockmann, az orvos bátyja, polgármester, rendőrfőnök, a fürdő felügyelőbizottságának elnöke stb.

Morten Kiil, tímármester, Katrine Stockmann nevelőapja

Hovstad, a Népújság főszerkesztője

Billing, a Népújság munkatársa

Horster, hajóskapitány

Aslaksen, nyomdatulajdonos

Egy népgyűlés résztvevői, minden rendű és rangú férfiak és nők, egy csapat iskolás gyerek

Szín: tengerparti város Dél-Norvégiában

Első felvonás

(Este, a doktor házának nappalija, tiszta, rendes, de szegényes berendezés. Jobboldalt két ajtó, a távolabbi az előszoba, a közelebbi a doktor dolgozószobájának ajtaja. Baloldalt hátul, az előszoba ajtajával szemben ajtó nyílik a ház többi részébe. Baloldalt középen cserépkályha, baloldalt elöl pamlag áll a falnál, felette tükör, előtte ovális, szőnyeggel letakart asztal. Az asztalon ernyővel fedett lámpa ég. A háttérben nyitott ajtó vezet az ebédlőbe, ahol a terített asztalon lámpa ég.

Billing az ebédlőasztalnál ül, nyakában szalvéta. Katrine az asztal mellett áll, tálat tart kezében, nagy szelet sült hússal kínálja a férfit. Nem ül más az asztalnál, a terítékeken látszik, hogy a többiek már befejezték az étkezést.)

Katrine

Aki egy órát késik, Billing úr, annak be kell érnie hideg étellel.

Billing

(evés közben) Kitűnő a vacsora, nagyon finom minden.

Katrine

Hiszen tudja, hogy a férjem mindig milyen pontosan betartja az étkezések idejét…

Billing

Nem tesz semmit. Ami azt illeti, nekem még jobb is így. Szeretek egyedül és zavartalanul enni.

Katrine

Hát akkor… örülök, hogy ízlik… (hangokat hall az előszobából) Úgy hallom, Hovstad is megérkezett.

Billing

Lehetséges.

(Peter Stockmann polgármester jön be nagykabátban, rendőrkapitányi sapkában, bottal.)

Polgármester

Jó estét, kedves sógornőm.

Katrine

(átmegy a nappaliba) Jó estét… hát maga az? Milyen kedves, hogy benéz hozzánk.

Polgármester

Épp erre jártam, és gondoltam… (benéz az ebédlőbe) De most látom, hogy vendégei vannak.

Katrine

(kissé zavarban) Nem, nem… csak egy váratlan látogató. (gyorsan) Nem akar maga is enni valamit?

Polgármester

Még hogy én? Nem, köszönöm. Isten őrizzen. Este meleg ételt? Még csak az kéne!

Katrine

Egy kicsit se? Kivételesen?

Polgármester

Nem, nem, nagyon kedves, de tartom magam a szokásaimhoz: este csak tea és vajas kenyér. Hosszú távon kifizetődik: egészséges szokás és olcsó.

Katrine

(mosolyog) Éppenséggel mi se szórjuk a pénzt Tomasszal, azért azt ne gondolja.

Polgármester

Maga nem szórja, sógorasszony, ebben biztos vagyok. (a doktor dolgozószobája felé mutat) Itthon van?

Katrine

Nincs. Kiment, jár egyet vacsora után a fiúkkal.

Polgármester

Rosszul teszi, nem egészséges dolog. (fülel) Talán már jön is.

Katrine

Nem, ez nem ő. (kopogtatnak) Tessék!

(Hovstad lép be az előszobából.)

Katrine

Nahát, Hovstad úr, maga az…?

Hovstad

Igen. Bocsásson meg, de be kellett mennem a nyomdába, nem tudtam hamarabb jönni. Jó estét, polgármester úr.

Polgármester

(kissé mereven) Üdvözlöm, szerkesztő úr. Csak nem dolgozik még ilyenkor is?

Hovstad

Hát, ahogy vesszük. Be szeretnék tenni egy cikket a lapba.

Polgármester

Gondoltam. Hallom, az öcsém újabban milyen gyakori szerzője a Népújságnak.

Hovstad

Valóban. Gyakran tollat ragad, ha kikívánkozik belőle az igazság.

Katrine

(Hovstadnak) Nem akar valamit…? (az ebédlő felé mutat)

Polgármester

Jól teszi. Semmi kivetnivalót nem találok abban, ha cikkeket írogat a közönségének, ha egyszer fogékonynak mutatkoznak az írásaira. Egyébként sincs semmi okom rá, hogy rossz véleménnyel legyek a lapjáról, Hovstad úr.

Hovstad

Miért is lenne.

Polgármester

Városunkra, azt hiszem, egészében véve is a tolerancia szelleme jellemző – a jó polgári mentalitás. Ami a közös érdekből ered – a mi nagy, közös ügyünkből, amit minden felelősen gondolkodó polgár egyformán a magáénak érezhet…

Hovstad

Igen, a gyógyfürdő.

Polgármester

Úgy van. A pompás, új gyógyfürdőnkről beszélek. Ami, maga is tudja, Hovstad úr, a város jólétének legfőbb forrása. Ez vitán felül áll!

Katrine

Pontosan ezt szokta Tomas is mondani.

Polgármester

Néhány év alatt, amióta a fürdő felépült, városunk rendkívül sokat fejlődött! Megtelt élettel és pénzzel. A telkek, az ingatlanok ára szinte napról napra emelkedik.

Hovstad

A munkanélküliség pedig csökken.

Polgármester

Az is. Úgy van. Kevesebbet kell a szegények segélyezésére fordítani, és ez csökkenti a módosabb rétegek terheit. És a helyzet még tovább javulhat, ha idén jó lesz a nyár – ha sok látogató jön a városunkba, és jó sok beteg, akik aztán elviszik hírünket a világba.

Hovstad

Úgy tudom, van is okunk a reményre.

Polgármester

Igen, eddig minden nagyon ígéretesen alakult. A szálláshelyek iránt napról napra nő a kereslet.

Hovstad

A legjobb pillanat, hogy lehozzuk a doktor úr cikkét.

Polgármester

Megint írt valamit?

Hovstad

Ezt még télen írta. Elsorolja benne a gyógyfürdőnk előnyeit, jótékony hatásait, tisztaságát, higiéniáját. De a cikket annak idején félretettem.

Polgármester

Talán valami hibát talált benne?

Hovstad

Nem, dehogy. Csak arra gondoltam, jobb várni vele tavaszig, mert legtöbben ilyenkor kezdik kialakítani a nyári terveiket.

Polgármester

Úgy van, Hovstad úr. Nagyon igaza van.

Katrine

Bizony, Tomas nem ismer lehetetlent, ha a fürdőről van szó.

Polgármester

Végtére ő is a fürdő alkalmazottja.

Hovstad

És hát a fürdő létesítésének ötlete is a doktor úrtól származik.

Polgármester

Tőle? Gondolja? Jó… tudom, sokan így gondolják. De azt hiszem, joggal állíthatom, hogy ebben nekem is jelentős szerepem volt.

Katrine

Igen, Tomas is mindig ezt mondja.

Hovstad

Persze. Ki tagadná ezt, polgármester úr? Az elképzelést maga valósította meg, ezt mindenki tudja. Én csak annyit mondtam, hogy maga az ötlet a doktor úrtól származik.

Polgármester

Sajnos az öcsémnek mindig csak ötletei vannak. Ha valamit azonban meg kell valósítani, ott már másfajta emberekre van szükség, Hovstad úr. Azt hittem, hogy ezt… legalább ebben a házban… mindig is…

Katrine

Na de kedves sógor…

Hovstad

Hova gondol, polgármester úr…

Katrine

Nem akar enni valamit, Hovstad úr? Addig biztos megjön a férjem is.

Hovstad

Köszönöm, egy falatot talán igen. (átmegy az ebédlőbe)

Polgármester

(halkan) Faragatlan tuskó. Látszik rajta, hogy az apja még paraszt volt.

Katrine

Ugyan, ne is törődjön vele. Miért ne osztozhatnának meg ketten, testvériesen a dicsőségen, Tomas meg maga?

Polgármester

Valóban ez volna a jó megoldás, de állítólag ezt nem mindenki gondolja így.

Katrine

Hogy mondhat ilyet? Szó nincs róla! Maga meg Tomas igazán nagyon jó testvérek. (fülel) Ha jól hallom, ez ő. (hátramegy, és kinyitja az előszoba ajtaját)

Dr. Stockmann

(kintről hallatszik a hangja és nevetése) Nézd csak, Katrine, fogtam még egy vendéget! Na, mit szólsz? Horster kapitány! Csak akassza fel szépen a kabátját oda, a fogasra. Így ni. Vagy talán kabátban akar bemenni? Képzeld, Katrine, az utcán botlottunk egymásba, alig bírtam rávenni, hogy bejöjjön hozzánk.

Horster kapitány

(bejön, és biccent az asszonynak)

Dr. Stockmann

(az ajtóban) Nyomás, befelé, fiúk. Ezek már megint éhesek! Jöjjön maga is, kapitány úr, kóstolja meg a kitűnő pecsenyét…

(A doktor betereli a kapitányt az ebédlőbe, Ejlif és Morten is utánuk megy.)

Katrine

Tomas, hát nem is látod, ki van…

Dr. Stockmann

(az ajtóban megfordul) Á, te vagy az, Peter! (odamegy hozzá, és kezet nyújt) Nagyon örülök, hogy itt vagy.

Polgármester

Sajnos mindjárt mennem is kell tovább…

Dr. Stockmann

Most akarsz elmenni? Mindjárt kész a puncs. Katrine, ugye nem felejtetted el a puncsot?

Katrine

Jaj, dehogy. Már forr a víz. (bemegy az ebédlőbe)

Polgármester

Még puncs is…!

Dr. Stockmann

Hát persze. Ülj csak le, mindjárt jobban fogjuk érezni magunkat.

Polgármester

Köszönöm, ivászatokon soha nem veszek részt.

Dr. Stockmann

Ezt azért nem nevezném ivászatnak.

Polgármester

Én annak látom… (az ebédlő felé pillant) Különös, hogy egyesek mennyit bírnak enni.

Dr. Stockmann

(kezét dörzsölve) Mindig gyönyörködöm benne, ha látom, a fiatalok mennyit esznek. Ezek örökké éhesek! De ez így van rendjén! Enniük kell! Erőt kell gyűjteniük! Nekik kell majd a jövő érdekében felkavarniuk a jelen üledékét, Peter.

Polgármester

Szabad kérdeznem, miféle „felkavarásról” beszélsz?

Dr. Stockmann

Majd ők megmondják – ha eljön az idő. Mi ezt most természetesen nem tudhatjuk. Két ilyen vén csataló, mint te meg én…

Polgármester

Na, na! Ez mégiscsak túlzás…

Dr. Stockmann

Nem kell mindent szó szerint venned, amit mondok, Peter. Mert elárulom neked, közben tökéletesen boldog vagyok és elégedett. Elmondhatatlan örömmel nézem a körülöttem sarjadó és növekedő életet. Nagyszerű időszakban élünk! Mintha épp most volna születőben egy egészen új világ.

Polgármester

Tényleg ezt gondolod?

Dr. Stockmann

Igen. Te ezt természetesen nem láthatod olyan tisztán, mint én. Aki folyamatosan benne él, mint te, az nem érzi a különbséget. Én viszont éveken át fenn laktam északon, az isten háta mögött. Szinte soha nem láttam új arcokat, nem hallottam új gondolatokat. Nekem ez olyan, mintha egy pezsgő élettel teli világvárosba csöppentem volna.

Polgármester

Világvárosba…?

Dr. Stockmann

Tudom, tudom, más helyekhez képest kisváros vagyunk, szűkösek a körülményeink. De itt van élet, van a jövőnek valamiféle ígérete… számtalan ügy, melyekért érdemes dolgozni, harcolni – és ez a lényeg. (kikiabál) Katrine, nem jött ma semmi posta?

Katrine

(az ebédlőből) Nem, semmi.

Dr. Stockmann

És rendes megélhetés, Peter! Aki olyan ínségben élt, mint mi, az tudja becsülni a jólétet…

Polgármester

Hát… gondolom…

Dr. Stockmann

Odafent északon szinte nyomorogtunk. Itt meg majdhogynem úriasan élünk! Ma például marhasültet ettünk ebédre, finom rostélyost… és még maradt belőle vacsorára is. Nem kérsz egy kicsit? Gyere, legalább hadd mutassam meg! Gyere…

Polgármester

Nem, nem kérek semmit.

Dr. Stockmann

Jól van, de legalább gyere ide. Látod, milyen terítő van az asztalon?

Polgármester

Igen, már észrevettem.

Dr. Stockmann

És új a lámpaernyő is. Látod? Katrine spórolta össze rá a pénzt. Sokkal barátságosabb így a szoba. Vagy nem? Mit gondolsz? Állj csak ide… nem, nem, nem… ide, nem oda. Így. Látod? A fénykört az asztalon… szerintem ez nagyon… elegáns. Na, mit szólsz hozzá?

Polgármester

Jó, ha valaki megengedhet magának efféle luxust…

Dr. Stockmann

Ennyit, azt hiszem, megengedhetek magamnak. Katrine azt mondja, már majdnem annyit keresek, mint amennyit költünk.

Polgármester

Na igen, majdnem…!

Dr. Stockmann

Ennyi azért kijár valakinek, aki a tudományából él. Biztos vagyok benne, hogy egy köztisztviselő többet költ egy évben, mint én.

Polgármester

Még szép! Egy köztisztviselő, aki magas hivatalt tölt be, annak…

Dr. Stockmann

Jó, akkor vegyünk inkább egy átlagos kereskedőt! Az is a többszörösét keresi és költi annak, mint amennyit…

Polgármester

Lehet, de ez a körülményektől függ.

Dr. Stockmann

Máskülönben nincsenek felesleges kiadásaim, Peter, nem szórom a pénzt. De nem tagadhatom meg magamtól azt az örömöt, hogy vendégeket fogadjak, hogy mindenki előtt nyitva álljon a házam kapuja. Nekem ez létszükséglet… annyi ideig éltem távol, mindentől elzárva. Szükségem van rá, hogy jókedvű, fiatal, önálló gondolkodású és tettre kész emberek vegyenek körül… és ezek azok, egytől egyig, mind, akik benn ülnek az asztalnál, és jó étvággyal esznek. Örülnék, ha Hovstadot közelebbről is megismernéd…

Polgármester

Hovstadot? Ja, igen, ő az, aki azt mondta, hogy le akarja hozni egy írásodat.

Dr. Stockmann

Miféle írásomat?

Polgármester

A fürdőről. Amit még télen írtál.

Dr. Stockmann

Ja, azt? – Nem, azt most nem akarom.

Polgármester

Miért nem? Ha jól tudom, éppen most volna időszerű.

Dr. Stockmann

Valóban – rendes körülmények között… (átmegy a szoba másik oldalára)

Polgármester

(néz utána) A mostani körülmények talán nem rendesek?

Dr. Stockmann

(megáll) Nézd, Peter, e pillanatban nem tudom megmondani neked. Legalábbis ma este nem. Lehet, hogy megváltoznak a körülmények, és az is lehet, hogy nem. Az sem kizárt, hogy az egész csak képzelődés.

Polgármester

Hát ez nagyon sejtelmesen hangzik. Miről van szó? Ki vagyok hagyva valamiből? Figyelmeztetlek, hogy nekem mint a felügyelőbizottság elnökének a fürdő dolgairól…

Dr. Stockmann

Én is figyelmeztetlek, hogy nekem… de ne… hagyjuk ezt, nehogy már hajba kapjunk ezen, Peter.

Polgármester

Erről szó sincs. Én nem szoktam senkivel – ahogy te mondod – „hajba kapni”. De a leghatározottabban elvárom, hogy a hivatali út minden kérdésben be legyen tartva, és minden ügy törvényes módon a megfelelő hatóságok elé kerüljön. Nem engedhetem meg, hogy a hátunk mögött, kerülő utakon intéződjenek a dolgok.

Dr. Stockmann

Jártam én valaha is kerülő utakon?

Polgármester

Mindig is hajlamos voltál az önfejűségre, szereted a saját belátásod szerint intézni a dolgokat. Egy jól működő, rendezett társadalomban ez megengedhetetlen. Az egyénnek alkalmazkodnia kell a közösséghez, vagyis a hatósághoz, amely a közösség érdekeit képviseli.

Dr. Stockmann

Lehetséges. De hogy jön ez ide?

Polgármester

Mert ez az, kedves öcsém, amit te mintha soha nem akarnál megérteni és megtanulni. De vigyázz! Ha így viselkedsz, előbb-utóbb megbánod. Most csak ennyit mondok. Isten veled.

Dr. Stockmann

Te meg vagy kergülve! Összevissza beszélsz.

Polgármester

Nem szoktam összevissza beszélni. Ments ki, kérlek… (beköszön az ebédlőbe) Isten vele, sógorasszony. Minden jót, uraim.

(A polgármester elmegy.)

Katrine

(bejön a nappaliba) Elment?

Dr. Stockmann

Igen, méghozzá dúlva-fúlva.

Katrine

Kedvesem, már megint mivel bosszantottad fel?

Dr. Stockmann

Semmivel. Nem kívánhatja, hogy beszámoljak neki, ha még nincs itt az ideje.

Katrine

Miről kellene beszámolnod neki?

Dr. Stockmann

Hm… ezt most hagyjuk, Katrine. – Különös, hogy nem hozott semmit a postás.

(Hovstad, Billing és Horster felállnak az ebédlőasztaltól, és átjönnek a nappaliba. Ejlif és Morten kicsit később követi őket.)

Billing

(nyújtózkodik) Isten látja lelkem, egy ilyen vacsora után új ember vagyok.

Hovstad

A polgármester nem volt különösebben feldobva ma este.

Dr. Stockmann

A gyomra az oka… rossz az emésztése.

Hovstad

Lehet, hogy éppen minket, a Népújságot nem bírja megemészteni.

Katrine

Úgy láttam pedig, egészen jól kijöttek egymással.

Hovstad

Valóban. De ez csak pillanatnyi fegyverszünet.

Billing

Pontosan ez a helyzet! Ez a szó mindent kifejez.

Dr. Stockmann

Ne felejtsük el, hogy Peter magányosan él, szegény. Nincs családja, otthona, ahol jól érezhetné magát. Csak az üzlet érdekli, mindig az üzlet. És az a sok híg tea, ami lefolyik a torkán. Na, hozzatok még székeket az asztalhoz, fiúk! Katrine, mikor jön már az a puncs?

Katrine

(elindul az ebédlőbe) Mindjárt hozom.

Dr. Stockmann

Jöjjön, Horster kapitány úr, üljön ide a pamlagra. Maga ritka vendég minálunk… Tessék, foglaljanak helyet, barátaim.

(A társaság elhelyezkedik az asztal körül. Az asszony bejön a tálcával, rajta vízforraló, poharak, italosüvegek és egyéb kellékek.)

Katrine

Nos, ez itt rizspálinka, ez rum, ez pedig konyak. Szolgálják ki magukat, uraim.

Dr. Stockmann

(fog egy poharat) Helyes. Lássunk hozzá. (miközben keveri a puncsot) És kérem a szivarokat is. Ejlif, ugye tudod, hol a doboz, hozd ide légy szíves. Morten, te pedig a pipámat. (a fiúk jobbra kimennek) Az a gyanúm, Ejlif néha elcsen egy szivart, de úgy teszek, mintha nem venném észre. (kiált) És a házi sapkámat is, Morten! Katrine, nem tudod, hova tettem? Na, már meg is találta. (a fiúk hozzák a kért dolgokat) Tessék, barátaim, gyújtsanak rá. Én maradok a pipámnál… már régóta kitart mellettem, sok vihart látott velem együtt északon. (odaüti a poharához) Egészségükre! De jó dolog itt üldögélni biztonságban, kényelemben.

Katrine

(ül és köt) Mikor készül újra hajóra szállni, kapitány úr?

Horster

Jövő hétre, azt hiszem, elkészülök.

Katrine

Amerikába készül?

Horster

Igen.

Billing

De akkor nem lesz itt a helyi választásokon.

Horster

Választásokat tartanak?

Billing

Nem tudta?

Horster

Nem, ilyesmivel nem foglalkozom.

Billing

És a közügyek sem érdeklik?

Horster

Nem értek hozzájuk.

Billing

Dehát szavazni akkor is kell.

Horster

Azoknak is, akik nem értenek hozzá?

Billing

Nem értenek hozzá? Hogy érti ezt? A társadalom olyan, mint egy hajó; mindenkinek részt kell vennie a kormányzásában.

Horster

A szárazföldön lehet, hogy így kell, de a tengeren ez nem ajánlatos.

Hovstad

Érdekes, hogy a tengerészek általában nem sokat törődnek a szárazföldi ügyekkel.

Billing

Hát ez tényleg különös.

Dr. Stockmann

A tengerészek olyanok, mint a vándormadarak: otthon érzik magukat északon is, és délen is. Éppen ezért kell nekünk még aktívabbnak lennünk, Hovstad úr. Lesz valami érdekes közügy a holnapi Népújságban?

Hovstad

Semmi különös. De arra gondoltam, holnapután lehoznám az ön cikkét…

Dr. Stockmann

Jaj, az ördögbe is, a cikkem! Nem… várjon még azzal a cikkel.

Hovstad

Miért? Jó helyen hoznánk, és azt hiszem, épp a legalkalmasabb időben…

Dr. Stockmann

Igen, lehet, hogy igaza van, de akkor is várjon még vele. Később majd elmagyarázom, miért…

(Petra jön be az előszobából; kabátban, kalapban van, hóna alatt füzeteket hoz.)

Petra

Jó estét.

Dr. Stockmann

Szervusz, Petra, megjöttél?

(Üdvözlik egymást, Petra leteszi a holmiját egy székre az ajtó közelében.)

Petra

Milyen jól szórakoznak az urak, amíg én húzom az igát.

Dr. Stockmann

Hát gyere, szórakozz egy kicsit te is… … …

Utószó

1881. novemberében, amikor a Kísértetek kéziratát elküldte kiadójának, Ibsen megjegyezte, hogy a darab írása annyira lekötötte minden energiáját, hogy korábbi tervét, melyet már régóta érlelt magában, félre kellett tennie. Ebből a korábbi tervből, amit ekkor még négyfelvonásos komédiának nevezett, született meg 1882 nyarán az új, ötfelvonásos színmű, A nép ellensége.

Számított rá, hogy a Kísértetek radikalizmusával alaposan felkorbácsolja a mélységesen konzervatív európai közvélemény állóvizét. A támadások hamarosan meg is indultak ellene, bírálói az új darabot erkölcstelennek, szerzőjét elmebetegnek nevezték, a színházak elzárkóztak a Kísértetek bemutatásától, még a könyvesboltok is vonakodtak a könyv árusításától. 1882. január 3-án a következőket írta kevés számú értő kritikusai egyikének, a dán Georg Brandesnek:

„Egyre jobban meggyőződöm arról, hogy politikával foglalkozni, vagy valamely párthoz csatlakozni mindig demoralizáló dolog! Soha, semmiféle körülmények között se tudnék olyan párthoz csatlakozni, amelyik mögött a többség áll. Bjørnson azt mondja: a többségnek mindig igaza van. Mint gyakorló politikusnak nyilván ezt is kell mondania. Én ellenben csak azt mondhatom: a kisebbségnek van mindig igaza. Természetesen nem a maradiak kisebbségére gondolok, amelyik a nálunk liberálisnak nevezett nagy középpártból hátrafelé vitorlázik; hanem arra a kisebbségre, amelyik legelöl halad, ott, ahová a többség még nem érkezett el. Azt gondolom, igaza annak van, aki a legszorosabb szövetségben áll a jövővel. […] Nekem a szabadság a legfőbb és legelső életfeltételem. Nálunk otthon nem sokat törődnek a szabadsággal, csak szabadságokat akarnak, ki többet, ki kevesebbet, a pártállása szerint. Az is rendkívül kínos nekem, hogy olyan kiforratlanok, olyan falusiasak nálunk a nyilvános discussiók. Ama dicséretes buzgalom, amellyel népünkből demokratikus társadalmat akartak faragni, akaratlanul jó darabbal előrejuttatott bennünket a plebejus társadalom felé. A lelkek előkelősége, úgy látszik, kiveszőben van odahaza.”‍¹

Egy ideje már Rómában élt, innen jelentette 1882. június 21-én kiadójának, Frederik Hegelnek:

„Tegnap befejeztem új drámai munkámat. A nép ellensége a címe, öt felvonás. Kicsit még bizonytalan vagyok benne, komédiának nevezzem-e, vagy egyszerűen csak színműnek; sok benne a komikus elem, de az alaptémája komoly.”

A darab végleges, nyomtatásra szánt kéziratát szeptember 9-én küldte el Hegelnek, kísérőlevelében megjegyezve, hogy

„Dr. Stockmann és én jól kijövünk egymással, sok kérdésben hasonló nézeteket vallunk. A doktor gondolkodása azonban zavarosabb, mint az enyém, és sok más olyan tulajdonsága is van, ami miatt az emberek könnyebben elfogadják a kijelentéseit, mintha én mondanám ugyanazokat.”

A kellemetlen igazságokat hirdető, a maga igazában mélyen hívő és az igazságával egyedül maradó ember magányossága már a Brand (1866) című verses drámájának is egyik központi gondolata volt, és végigvonul szinte egész munkásságán. 1870. március 6-án írt levelében azt fejtegette Brandesnek, hogy barátokat tartani luxus, amit komoly ember nem engedhet meg magának. „Nem az kerül sokba, amit értük tesz az ember, hanem az, amit rájuk való tekintettel nem tesz meg” – írta. A kompromisszum kerül sokba, amiről már Brand is megállapította, hogy maga a pokol. Brandhoz hasonlóan dr. Stockmann is az etikai abszolútum parancsát követő hőseinek sorába tartozik, sorsát Ibsen együttérzéssel és finom távolságtartással követi. Tragikus hős komikus vonásokkal, újabb változata is hamarosan megszületik Gregers Werle személyében A vadkacsában, 1884-ben. A lobbanékony természetű, kiváló szónoki képességekkel megáldott, melegszívű, családszerető, de hiú és sértődékeny dr. Stockmannban többen felismerni vélték Ibsen két barátjának, két kortárs norvég írónak, Bjørnstjerne Bjørnsonnak és Jonas Lie-nek a vonásait is, hősét azonban Ibsen jelentős mértékben – ahogy 1882. szeptember 9-i levelében céloz is rá – saját magáról mintázta meg.

A nép ellensége cselekményének fordulataihoz Ibsen több forrást is felhasznált. A fiatal német költő, Alfred Meisner elbeszéléséből tudta meg, hogy az 1830-as években Teplitz fürdővárosban kolerajárvány ütött ki, a kórt felismerő és a hírt nyilvánosságra hozó orvos házának ablakait a jövedelmüket féltő helybeliek kövekkel betörték, és az orvosnak el kellett menekülnie a városból. 1881 februárjában egy újságcikkből értesült egy idős patikus, Harald Thaulow, az oslói népkonyha, a Christiania Dampkjøkken igazgatótanácsi tagjának kálváriájáról, akibe a cég éves közgyűlésén, amikor fel akarta olvasni erősen elmarasztaló jelentését, belefojtották a szót. Szintén újságokban olvasott egy angol parlamenti képviselőről, Charles Bradlaugh-ról, akit 1881-ben rendőrök hurcoltak ki a brit alsóház ülésterméből annak ellenére, hogy megválasztották képviselőnek, az esküjét ugyanis a Ház érvénytelennek nyilvánította arra hivatkozva, hogy szabadgondolkodót – aminek Bradlaugh vallotta magát – nem köt az eskü.

Mint Ibsen minden darabja, ez is könyv formában látott napvilágot 1882. november 28-án, 10 000 példányban. A kritika hűvösen fogadta, az általános választójogért való küzdelmek korában nem volt népszerű a demokratikus többség megvetése, a mindenkori kisebbség primátusának és a vezetésre hivatott szellemi arisztokratizmusnak a gondolata. Még Georg Brandes is úgy érezte, nem szolgálja a haladás ügyét. Csalódottságának hangot adó levelére Ibsen a következőket válaszolta 1883. június 12-én:

„Természetesen igaza van abban, hogy valamennyiünknek arra kell törekednünk, hogy gondolatainkat minél szélesebb körben elterjeszthessük. De fenntartom, hogy aki szellemi előőrsökön harcol, annak nem lehet többséget gyűjtenie maga köré. Tíz év múlva talán a többség áll majd ott, ahol dr. Stockmann állt a népgyűlésen. Ebben a tíz évben azonban a doktor nem maradt egy helyben; megint legalábbis tíz évvel a többség előtt jár; a többség, a tömeg, az emberek zöme sohase éri utol; a többség sohase lesz vele. Ami engem illet, én is ehhez hasonló ellenállhatatlan késztetést érzek magamban arra, hogy megállás nélkül haladjak előre. Ahol akkor álltam, amikor különböző könyveimet megírtam, ott áll most a többség; de én már nem vagyok ott; én valahol másutt járok, remélem, messze előttük.”‍²

Magyarországon először 1891. szeptember 25-én mutatták be A népgyűlölő címmel, Vikár Béla fordításában. Hajdu Henrik fordítása 1966-ban A hazaáruló címmel jelent meg. A 20. század második felében a magyar színházak Arthur Miller 1950-ben készített, azonos című adaptációját játszották, amelyet angolból Vajda Miklós fordított magyarra. Norvég eredetiből készült jelen fordítását Zsámbéki Gábor rendelte meg, ennek felhasználásával rendezte meg emlékezetes előadását 2013-ban a Katona József Színházban.

Jegyzetek

1 G. Beke Margit fordítása.

2 G. Beke Margit fordítása.

A Színház az egész
sorozatban megjelent kötetek:

Bertolt Brecht: Kurázsi mama és gyermekei
Fordította Nemes Nagy Ágnes, az utószót írta Turi Tímea

Anton Pavlovics Csehov: Három nővér
Fordította és az utószót írta Morcsányi Géza

Anton Pavlovics Csehov: Ivanov
Fordította és az utószót írta Spiró György

Anton Pavlovics Csehov: Meggyeskert
Fordította és az utószót írta Spiró György

Anton Pavlovics Csehov: Sirály
Fordította Morcsányi Géza, az utószót írta Turi Tímea

Anton Pavlovics Csehov: Ványa bácsi
Fordította Morcsányi Géza, az utószót írta Turi Tímea

Dante: Pokol
Fordította és a jegyzeteket írta Nádasdy Ádám

Friedrich Dürrenmatt: A fizikusok
Fordította és az utószót írta Ungvári Tamás

Friedrich Dürrenmatt: Az öreg hölgy látogatása
Fordította Kurdi Imre, az utószót írta Turi Tímea

Henrik Ibsen: Babaház
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Henrik Ibsen: Peer Gynt
Fordította Kúnos László és Rakovszky Zsuzsa

Henrik Ibsen: A nép ellensége
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Henrik Ibsen: A vadkacsa
Fordította és az utószót írta Kúnos László

Katona József: Bánk bán
Eredeti szöveg Nádasdy Ádám prózai fordításával

Madách Imre: Az ember tragédiája
Eredeti szöveg Nádasdy Ádám prózai fordításával

Arthur Miller: Az ügynök halála
Fordította Ungvári Tamás, az utószót írta Turi Tímea

Molière: Tartuffe
Fordította Vas István, az utószót írta Turi Tímea

Molnár Ferenc: Játék a kastélyban
Az utószót írta Szegő János

William Shakespeare: Hamlet
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: Lear király
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: II. Richárd
Fordította és az utószót írta Spiró György

William Shakespeare: Rómeó és Júlia
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: Szentivánéji álom
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

William Shakespeare: A vihar
Fordította és az utószót írta Nádasdy Ádám

Vörösmarty Mihály: Csongor és Tünde
Nádasdy Ádám magyarázó jegyzeteivel

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Ötödik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Molnár Eszter Edina
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 590 9
ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL