TUTSEK ANNA

VIDORKA

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

I. FEJEZET.

Tulajdonképpen Nellinek hívtak, Tolnay Nellikének, de mindenki csak Vidorkának nevezte.

Mert mindig jókedvű volt, mindig vidám, mindig mosolygott az arca, a szeme; nem látta még sírni senki.

Apja nevezte el Vidorkának.

− Kis napsugaram, − szokta mondogatni neki, − csak mindig vidáman! Ugy segit meg az Isten!

Ő is mindig jókedvű volt.

Ha nehéz gond nyomta is a vállát, azt nem vette észre rajta otthon senki.

Mikor hazajött, s belépett a szobába, már mosolygott és ha valami kellemetlenség, bosszuság érte, igyekezett egy-egy tréfával elütni.

Szigorú, határozott, szilárd és egyenes jellemű ember volt Tolnay Károly, de áldott jókedélyü s szerette magának is, másoknak is derültté, kellemessé tenni az életet.

− Ugyan, ugyan, - tréfálkozott a feleségével, mikor az szomorúan és csüggedten nézett maga elé, - hát használ-e az valamit, ha te buslakodol? Ha nagy is a szárazság, könnyeiddel nem öntözöd meg a vetést, édes fiam, csak az én szívemet szomorítod. Csak vidáman előre, majd megsegít a jó Isten! Ha rossz volt az idén a termés, annál jobb lesz majd jövőre...

És megcsókolta feleségét, a jó Emma asszonyt, s addig vigasztalta és tréfálkozott vele, míg Emma asszony mosolyogni kezdett és reménység szállt a szívébe, hogy csakugyan nemsokára jobbra fordul majd a sorsuk.

Hát ideje is lett volna, hogy már jobbra forduljon.

Tolnay Károly, mint gazdaember, egy nagy bérletet tartott, de pár év óta, mintha a sors üldözte volna. A rossz termés s két-három nem sikerült vállalat miatt csaknem teljesen tönkrement.

Az idei termésbe vetette minden reménységét, de a nagy szárazság ezt az utolsó reménységét is meghiúsította.

Mikor legjobban vigasztalta feleségét, akkor ő már tudta, hogy nincs menekvés.

A bérlettel föl kell hagynia, Kőhalomról el kell költözniök, s még sejtelme sem volt róla, mitévő legyen, hogy megkeresse családjának a mindennapi kenyerét.

Négy gyermeke volt, két fiu és két leány s a tizenhatéves Nellike volt a legidősebb közöttük. A két fiu, Károly és Ákos, tizennégy- és tizenkétévesek és a legkisebbik, Aranka, a kis Aranyvirág, miként kényeztették, még csak hatéves volt.

Hogyan fogja őket fölnevelni, tanittatni!...

Majd beleőszült a nagy gondba, töprengésbe. És nem volt senkije, akinek őszintén feltárhatta volna helyzetét.

Feleségének nem mert mindent elmondani, mert félt, hogy a gyönge, érzékeny szivü asszony agyonbusulja magát. Hiszen már az is, amennyit tudott, egészen beteggé tette.

Csak egy vigasztalója, egy reménysége volt, az ő kis napsugara, Nellikéje, aki rajongó szeretettel csüngött apján, s megérezte, kitalálta minden gondolatát.

Ha ránézett Nellike mosolygó, friss, vidám arcocskájára, béke és reménység szállt szivébe s ha bohó tréfáit, csengő nevetését hallotta, felderült a lelke.

És Nellike talán sohasem volt olyan vidám, olyan pajkos, olyan jókedvü, mint éppen mostanában.

Ha belépett a szobába, mintha csak a napsugár csillant volna meg. Mindig volt valami mondanivalója, amiről tudta, hogy kedves lesz szülőinek, vagy tréfálkozott, bohóskodott testvéreivel, anélkül, hogy tulságos zajt, lármát okozott volna, mig sikerült mosolyra deriteni őket.

Tudta-e, érezte-e, hogy valami baj van a háznál − azt nem mondta meg soha.

De ugy látszott egészen, mintha nem is sejtene semmit, s csak öntudatlanul, fiatalos jókedvével, Istentől megáldott vidám természetével igyekezne egy kis derüt hozni a sötét hangulatba.

Most a nyári szünidőn át otthon voltak a fiuk is, Károly és Ákos, akik különben Budapesten tanultak, a gimnáziumban.

Vidorka volt nekik is a jó angyaluk.

Mert nem csak játszott velük, labdázott és versenyt futkározott a réten, mikor ráért házi teendői elvégzése után, hanem megfoltozta harisnyájukat és ruháikat, melyeken bizony erősen meglátszott néha, hogy a gyümölcsfákon mászkált a gazdájuk.

Olyan boldog, elégedett kis társaság volt együtt a négy gyermek, csak azt sajnálták a fiuk, hogy nemsokára itt az ősz, s nekik vissza kell menni a fővárosba, tanulni...

− Tudod, Vidorka, − mondta Károly, − csak el ne bizd magadat azért, amit mondok, de én legjobban szeretném, ha te is velünk jöhetnél Budapestre. Olyan jó volna egész esztendőn át együtt lenni!

Vidorka csak nevetett.

− Hátha az is meglesz? - mondta, − talán hamarább is, mint gondolnátok!

− Hogy-hogy? − kérdezte Ákos csodálkozva.

− Nem tudom, − felelt kitérőleg Vidorka. − Hiszen az életben oly sok minden történik, amit az ember nem is képzel előre.

II. FEJEZET.

− Apuskám, nem jösz-e velem kissé sétálni a kertbe? − kérdezte Vidorka egy este vacsora után édes apját, miután a kis Aranyvirágot már lefektette, Károlynak egy érdekes könyvet adott a kezébe, melyből felolvasott anyjának, Ákos meg a lombfürész-munkáján dolgozott.

− Nagyon szivesen, kis leányom, − felelt apja, vette kalapját és kimentek együtt a kertbe.

Gyönyörü holdvilágos este volt. A levegő oly enyhe és csendes, hogy egyetlen füszálacska sem mozdult meg. A virágok a hold fényénél csodálatos szinekben pompáztak. A liliom vakitó fehéren tündökölt, mint egy fényes ezüst csillag. A nagy, gömbölyü, sárga Maréchal Niel rózsák aranyalmához hasonlitottak. A hársfák virágoztak és édes, lágy illatuk betöltötte a levegőt.

Odaát, a keritésen tul, a lekaszált fü illata érzett. A csöndes levegőben mintha idáig hallatszott volna a széna zizzenése, amint egy-egy kis mezei egér, vagy félénk nyulacska átfutott rajta.

A dombról letekintve, a kis falu fehér házai is látszottak odalent. Itt-ott egy-egy gyertya, vagy lámpa fénye világitott az ablakokból. Mintha nagy szentjános-bogarak lettek volna.

Olyan békés, olyan csöndes, olyan nyugalmas volt minden, a levegő oly illatos, hogy Nellikében hirtelen az az érzés támadt, mintha ezen a kerten, ezen a keritésen tul megszünne a világ, mintha csak itt, ezen a kis helyen lehetne igazán élni és igazán boldognak lenni.

Szerette volna levetni magát a puha, selymes fübe s magához ölelni a virágokat, a fákat, a bolyhos szárnyu éji lepkéket, melyek zugva csaptak el néha feje fölött, ezt az egész kis világot itt, ahol született, fölnevelkedett, boldog volt és szeretett.

Apja is talán valami hasonlót érzett, mert mélyen felsóhajtott, levette kalapját és kétszer-háromszor végigsimitotta homlokát, mintha valami rossz gondolatot akarna elüzni.

Nellikének egyszerre eszébe jutott, miért hivta apját sétálni.

Kézen fogta s hozzásimulva, minden bevezetés nélkül azt kérdezte:

− Édes jó apuskám, kérlek, mondd meg nekem, mikor megyünk mi innen el?

Apja meglepetve állott meg.

− Mit beszélsz gyermek?

− No, no, kis apukám, nem vagyok én már olyan gyermek, mint gondolod! Nézd, már milyen nagy vagyok, majdnem olyan magas, mint te! Maholnap akár a bálba is elvihetsz! Ugy bizony, te aranyos apuskám, bálba viszed a te nagy lányodat! Szabad kérnem majd az első táncot?...

Kecses pukkedlit csinált s egyet fordult a sarkán.

Apja elmosolyodott.

− Bizony, bizony, hiszen már tizenhat éves vagy, kis lányom!

− No látod, apuskám! És éppen azért megmondhatnál nekem egyet-mást, ami a lelkedet nyomja. Mert azért, hogy mindig jó kedvem van, nyitva van ám a szemem és sok mindent látok és kitalálok.

− És mit találtál ki most?

− Hogy valami baj van itthon. Még pedig nagy, aminek az lesz a vége, hogy nekünk innen el kell menni.

− De hová!... − tört ki Tolnay keserü fájdalommal.

− Éppen erről akarok veled beszélni, apám. Azt hiszem, jobb a szemébe nézni minden rossznak s ugy megküzdeni vele, mint kerülgetni, takargatni s halogatni egyik napról a másikra.

− Vidorkám, ki tanitott téged ezekre?

− Te magad, édes kis apuskám! − mosolygott Vidorka. − Nem te mondtad-e mindig: csak vidáman bátran előre, majd megsegit a jó Isten. Hát nézd csak, a dolog ugy áll, ugyebár, hogy a bérletet itt tovább nem tarthatod. Fel is mondtad már, ugy-e?

− Fel. Már ki is van adva másnak.

Vidorka egy kissé elhalaványodott, de egészen nyugodtan folytatta:

− Hiszen ez pompás. Akkor mi most szeptemberben már elmehetünk!

− De hát mit tervezel, lelkem?

− Előbb mondd meg te, édes apám, hogy mi a terved a jövőre?

− Jól van, hát figyelj ide, fiam.

Az őszbehajló férfi oly komolyan beszélt a szőke, rövidruhás kis lánnyal, mintha legjobb barátja, meghittje, tanácsadója lett volna. Vidorka meg éppen oly komolyan, figyelmesen hallgatta.

− Van valami tervem, természetesen, de a részletekkel nem tudtam még tisztába jönni. És nincs kivel megbeszélnem, meghánynom-vetnem a dolgot. Édes anyádnak, ha csak emlitettem, hogy el kellene innen költöznünk, a kétségbeesés fogta el. És ha sirni láttam szegényt, nem tudtam tovább beszélni...

Vidorka összeszoritotta ajkát, édes anyja könnyes szemére gondolva, s keze önkénytelenül is megmozdult, mintha le akarná törölni a könnyeket.

− Egy jó állás kinálkozik számomra, − folytatta tovább apja, − mellyel biztosithatnám jövőnket. De ha azt elfoglalom, hosszabb időre, legalább egy évre, el kell válnunk!

− Elválnunk! − rebegte Vidorka, s szorosabban kulcsolta át apja karját.

− Egy részvénytársaság keres egy megbizható, hozzáértő szakembert, aki braziliai ültetvényeinek gazdasági állapotát megvizsgálná és részletes jelentést tenne róla. Esetleg aztán akár ott, akár a dunántuli birtokainak a kezelését átvenné.

− De apuskám, ez nagyon kalandos vállalatnak látszik.

− Dehogy, − felelt Tolnay, aki a maga becsületességében sohasem tételezett föl másról sem egyebet becsületességnél. − Nagyon fényes ajánlat. Különben az utat oda és vissza megfizetik s oly nagy összeget helyeztek kilátásba, mely magában biztositaná egy-két évre a megélhetésünket. De most csak az a kérdés, hová helyezlek el benneteket arra az időre? És miből tartalak el addig, mert a dijat csak azután kapom meg, mikor visszajöttem.

− Ne félts minket, édes apám, − felelt Vidorka, − dolgozni fogunk és föntartjuk magunkat ezalatt a magunk erejéből.

− Könnyü ezt mondani, édes leányom! De édes anyátok beteges és valamennyien még gyermekek vagytok. A fiuknak tanulni kell; fizetni kell havonta a lakásért és élelemért, azonkivül a könyv, irka, mit tudom én mi! Honnan fizetem ezentul?

− Hát éppenséggel semmink sem maradt, édes apám?

− Ha minden tartozásunkat kiegyenlitjük, s ami kevés ingóságunk van, eladjuk, marad körülbelül háromezer korona készpénzünk.

− De hiszen az egy egész vagyon!

− Elfelejted lelkem, hogy a fiuknak kell legalább is havonta hatvan korona. Hogy éljetek meg a maradék pénzből ti hárman, mikor én legalább nyolc-tiz hónapig nem küldhetek nektek semmit.