részlet

A mű eredeti címe:

Fall of the School for Good and Evil

Text copyright © 2023 by Soman Chainani

Illustrations copyright © 2023 by RaidesArt

Hungarian translation © 2023 by Bozai Ágota

Published by arrangement with HarperCollins Publisher

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Rácz Julianna

A magyar kiadás borítóját RaidesArt grafikáinak felhasználásával Magyari-Ésik Zsófia tervezte

ISBN 978 963 584 531 6

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

A két Iskolamester, Rhian és Rafal előtt volt egy másik.

Fiatalember, szeplős, sötétvörös hajú. Bemutatkozott a Ténetésznek, ahogy a posztra pályázó minden szépreményű Iskolamester.

A Toll végigmérte a fiút. Hosszú acél Toll; mindkét vége hegyes, csúcsa mint fénylő szem.

És imígyen szóla a Toll:

Halhatatlanságért cserébe,

Örök ifjúságért cserébe

Téged választottalak.

A te lelked legalább annyira Jó, amennyire Gonosz.

Ám minden Iskolamesternek próbát kell kiállnia.

Az egyensúly a te próbatételed.

Egyensúly lelked Jósága és

Lelked árnyékainak Gonoszsága között.

Egyik oldal sem kerekedhet a másik fölé, nem lehet győztes.

Ha az egyensúly megbomlik, rútul elbuksz.

Elsorvadsz és meghalsz.

Más Iskolamester lép a helyedbe.

Emeld fel kezedet, pecsételd meg e szent fogadalmat!

A fiú megteszi. Esküjét vérrel pecsételi meg.

De nem marad sokáig az Iskola Mestere.

Alig egy évvel később az új Iskolamesterek találják meg.

Remegő hang az árnyékban.

Sorvadt, aszott öregember.

Elbukta a próbát.

– Mi történt? – kérdik, mielőtt elődjük meghal.

De nem ez a kérdés. Nem ezt kellett volna kérdezniük tőle.

Hanem a nevét.

🙛 1. 🙘

Ez itt Gavaldon? Ez a híres-nevezetes, titokzatos, legendás Rengeteg-túli vidék – kérdezte Rhian gúnyosan. – A hely, ahonnan növendékeket akarsz hozni a tőlünk ellopottak helyett? Ez a varázstalan lyuk, ahol disznószag és mosdatlan fiúk bűze terjeng?

A Jók Iskolájának Mestere végignézett a poros utakon, a gazos kerteken, a tompa, tátongó ég alatt viseltes ruhákban vánszorgó városlakókon.

– Mondtam, hogy álcázd magadat idevalósinak – felelte a Gonosz Iskolájának Mestere végigmérve a fivére barna viharkabátját, aranygombos csizmáját, fülvédős sapkáját, ráncos arcát és hosszú, ősz szakállát. – Úgy nézel ki, mint egy túlméretes törpe.

– Hát, te meg úgy nézel ki, mint egy bizonyos kalóz, akit mind a ketten ismerünk – vágott vissza Rhian.

Rafal érezte, hogy arca felforrósodik. Idefelé, repülés közben álcázta magát; gyorsan hullámos, fekete hajat varázsolt magának és lágyabb arcvonásokat; nemigen figyelt a részletekre, de most, fivére szemének tükrében látta, hogy varázslata Kampó Jakab vonásaival töltötte ki a hiányzó részleteket. Annak a fiúnak a megjelenésével, akire gondolni sem akart, akinek a gondolatát is tiltotta magának, amióta Kampó elárulta őt meg az ikertestvérét, és tizenkét legjobb tanítványukat rabolta el. Már Sohaországban vannak. Ám minél jobban próbálunk a felszín alá nyomni valamit, az annál inkább megtalálja a megnyilvánulás útját, és egyenesen kiül az arcunkra.

Rafal átnyomakodott a fivére mellett.

– Kövess!

Egyenesen Miss Harissa Meseboltja felé vették az irányt. Az ajtócsengő csilingelésének hangját elnyomta egy neveletlen kutya csatolása.

– Ilyen hosszú utat tetettél meg velem csak azért, hogy könyveket nézegessünk? – zsémbelt Rhian. – Nincs elég könyv ott, ahol alszunk?

Teljesen jogos és logikus kérdés, tekintve hogy az Iskolamesterek a Toronyban alszanak, a Torony falai mentén pedig ezer és ezer mesekönyv sorakozik. Most azonban a könyvesbolt tulajdonosa, maga Miss Harissa igyekezett egyenesen feléjük az üzlet hátsó részéből. Ősz haja kócos, kabátja piros gyapjúszövet, fején hasonló kalap, ami szinte esernyőnek látszik. Szökellő léptekkel közeledett, kezében smaragdzöld kötet.

– Benneteket még nem láttalak itt! Üdv! Üdv! Legyetek üdvözölve! Valami jó mesét kerestek? Szerencsétek van. Ez tegnap éjjel érkezett, én már elolvastam, és azt kell mondjam: micsoda történet! Két, egyforma fiú, ikertestvérek, ármánykodó kalózok, mágikus tehetségverseny…

Rhian szeme olyan tágra nyílt, mint a legnagyobb aranypénz; a könyvesboltos kezében tartott könyvet bámulta.

FALA ÉS FIVÉRE

Rhian csak hebegett:

– De… de… de… ezt ho… honnan…?

– Mindjárt visszajövünk – mondta Rafal, azzal újabb csengőszó és kutyacsaholás közepette kirángatta Rhiant az üzletből.

Miss Harissa a fejét vakargatta, és a könyvet nézte.

– Hát, azt hiszem, ez nem való gyengébb idegzetű olvasóknak.

Odakint Rafal az üzlet melletti sötét sikátorba vezette fivérét. Rhian megrázkódott, levetette aszott arcát, visszaszerezte barna bőrét és zabolátlanul dús, aranyszőke haját.

– Hogyan lehet meg neki ez a könyv? – kérdezte döbbenten. – Hiszen a Ténetész csak most fejezte be! Nekem még nem volt lehetőségem elolvasni.

– Éppen ezért hoztalak el ide – magyarázta Rafal. – A Ténetész ennek a nőnek a könyvesboltjába csempészi a mesekönyvét, hogy ezek a varázstalan idegenek olvashassák.

Rhian sűrűn pislogott.

– Hogy mi van? A Toll, amelyet védelmezünk, amely a mi világunk történeteit írja, amely fenntartja a Jó és Rossz közötti örök egyensúlyt, odaadja ezeket a meséket ezeknek a bugris, ripacs pojácáknak… szórakoztatásul?

– Ami azt jelenti, hogy mindent tudnak a mi világunkról, akkor is, ha azt hiszik, hogy az Erdő nem valóság – bólintott Rafal. – Könyvfalók. Én így nevezem őket. Képzeld el, mennyire fognak csodálkozni, ha ellopjuk őket a mi iskolánkba… képzeld el, milyen lehetőségek tárulnak fel, ha…

– Te közönséges gyerekeket akarsz elrabolni? Velük akarod pótolni a legjobb növendékeinket?! – döbbent meg a Jók Iskolájának Mestere. – Ez… ez nemcsak eszement ötlet, hanem… hanem egyenesen… Gonosz…

– Az iskolánk nagy bajban van – csattant fel Rafal élesen. – Végestelenek hagytak el téged. Végességesek árultak el engem. Friss vérre van szükségünk. Valamivel fel kell rázni az iskola életét, hogy a Végestelenek és a Végességesek újra beálljanak a sorba. Ezek az Olvasók, ezek a Könyvfalók… olvastak az iskolánkról. Ismerik a történeteinket. Gondolj csak bele, mit fognak tenni, amikor rájönnek, hogy mindaz, amit addig csak mesekönyvben olvastak, valóság! Az Erdő gyermekei természetesnek tartják. De ezek nem. Ezek nemcsak azért fognak harcolni, hogy életben maradjanak, hanem azért is, hogy közénk tartozhassanak. Sőt, a mi Végestelenjeink és Végességeseink sem akarnak majd veszíteni egy varázstalan betolakodóval szemben. És ha nem akarnak veszíteni, akkor összeszedik a tehetségüket, a büszkeségüket, és harcolnak a saját oldalukon és az iskolákért. A legjobb ellenszer arra, ha valaki szökésen gondolkodna.

Rhian szóra nyitotta a száját, tiltakozni akart.

– Természetesen nincs feltétlenül szükség arra, hogy akár egyet is elraboljunk – folytatta a Rosszak Iskolájának Mestere kissé keményebb hangon. – Maradhatsz az eddigi elkényeztetett, arrogáns Végestelenjeiddel. Én azonban örömmel kihasználom ezt a kínálkozó előnyt. Ami azt illeti, csak és kizárólag azért vagy itt, mert a Gavaldont az Erdőtől elválasztó bűvös pajzs csak akkor enged át engem és teszi lehetővé, hogy gyereket raboljak innen, ha ugyanezt a lehetőséget neked is megadom. Ez az egyensúly átka. De, gondolom, a Toll pontosan az egyensúly miatt választott minket Iskolamesternek. Azért, hogy védelmezzük és szeressük egymást. Jó és Gonosz, Gonosz és Jó. Bár nem mindig könnyű megmondani, hogy melyik ez és melyik az. Hát nem ezt a tanulságot vonhattad le Kampó történetéből? – tette fel a kérdést, és ránézett a testvérére, aztán elindult az utca felé…

– Rafal – szólt utána az ikertestvére. – Nem vagy dühös rám amiatt, hogy elvesztettük a növendékeinket, ugye?

Rafal megállt. Megfordult, szembenézett a fivérével.

– Ugyan miért lennék dühös? Azt mondtad, a növendékrablás Kampó és csakis Kampó ötlete volt. Azt mondtad, hogy te mindvégig Jó voltál és hűséges hozzám.

– Az voltam – felelte Rhian, és feszengve nyeldekelt. – Jakab a bizalmamba férkőzött, a barátom lett. A társam. De te a fivérem vagy. Mindig, mindenben téged helyezlek előtérbe.

– Akkor azt hiszem, olyan Könyvfalót kellene találnod, aki olyan hűséges lesz hozzád, amilyen te voltál hozzám – felelte Rafal.

Hosszú csend állt be közöttük.

– Te már tudod, kit akarsz elvinni, ugye? – döbbent rá Rhian. – Te már meg is találtad a Könyvfalót, akit felveszel a Rosszak Iskolájába. Ezért vagyunk itt.

Rafal feszes, halvány mosollyal nézett testvérére.

– Neked ott volt Vulkan. Neked ott volt Kampó. A te hűséges katonáid, akik ellened fordultak. Teljesen nyilvánvaló, hogy én már nem vagyok elég neked. Ezért ideje volt megtalálnom a saját hűséges katonámat, ugye megérted?

Azzal oldalra biccentette a fejét, és elsétált. Csak gondolatban fejezte be a mondatot.

Arra az esetre, ha megpróbálnál megölni.

🙛 2. 🙘

Rafal és ikertestvére száz évig szilárdan hitte, hogy Iskolamesterként a megfelelő oldalt választották.

Rhian a Jó. Rafal a Gonosz.

De voltak bizonyos jelek.

Az, hogy Rafal egyre különösebben viszonyult a Gonosz vesztes sorozatához. Az, hogy nem érzett együtt saját Végességeseivel. Úgy érezte, felsőbbrendű a diákjaival szemben, akiket elvileg képviselnie kellett.

És talán legfőképpen az, hogy még mindig szerette a fivérét.

Azok után is, hogy Rhian elárulta őt újra és újra és újra…

Most Rafal már tudta az igazat.

Az igazság pedig az volt, hogy hibáztak.

Egész idő alatt a másik iskolában voltak, nem abban, amelyben lenniük kellett volna.

Nem azokat a diákokat vezették, akiket vezetniük kellett volna.

Rafalt hideg borzongás fogta el erre a gondolatra, gyomra összerándult.

A saját fivére a Gonosz Iskolamester.

A saját ikertestvére nem az a tükörkép, akinek gondolta, hanem sötétebb árnyék, aki képes gonoszságra, aljasságra… gyilkosságra?

Rafalnak azonban ennél sokkal nagyobb problémája is volt.

Még mindig nem gyógyult be a seb a kezén, amit a Ténetész ejtett rajta két nappal korábban, amikor ő és a Toll viaskodtak. Rafal pedig mindezt annak tulajdonította, ami vele történt. Csakhogy a sebnek már be kellett volna gyógyulnia, mert ő halhatatlan mágus, és eddig minden sebe azonnal begyógyult.

Ami azt jelenti, hogy a halhatatlansága megsérült.

A halhatatlanság, amit a Toll adott neki és ikertestvérének azzal a feltétellel, hogy addig halhatatlanok, amíg szeretik egymást.

Ez azt jelenti, hogy elbukták a próbát?

Ez azt jelenti, hogy Rhian és ő… halandók?

Felidézte magában a Sader-próféciát… a jövőt, amit a jövendőmondó család tárt fel előtte…

Hogy a két Iskolamester hamarosan eggyé válik.

Az Egy.

Egyetlen Iskolamester lesz, aki évszázadokig fogja irányítani a Jók és Rosszak Iskoláját.

Akkor, amikor ezt a próféciát hallotta, Rafal csak legyintett, elkönyvelte, hogy teljes ostobaság. Kettő nem lehet egy, az gyakorlatilag képtelenség. Sem ő, sem a fivére nem halhat meg. És ha van is köztük vita vagy veszekedés, netán tettlegesség is – és nemcsak hogy volt, de sok volt –, Rafal a Gonosz ikertestvér, ugye? Az egyetlen, aki szétszakítja a közöttük lévő köteléket. Vagyis amíg képes uralkodni az indulatain, és hagyja, hogy a leghevesebb vitákat az ikertestvére nyerje, addig nem fenyeget olyan helyzet, amiben bárkinek az élete veszélybe kerülne.

De aztán jöttek bizonyos felismerések.

Hogy Rhian az igazi Gonosz testvér kettőjük közül.

Hogy talán már nem is halhatatlanok.

Hogy végső soron meg is halhatnak.

És Rafal hirtelen rájött, hogy az egykor elképzelhetetlenül lehetetlennek tartott prófécia akár igaz is lehet.

A megfelelő helyzetben… a megfelelő összezördülés esetén…

A saját testvére megölheti.

Az a Rhian, ugyanaz, aki igazolást próbál találni arra, hogy megpróbáljanak megölni egy bizonyos Fala nevű növendéket.

Gonosz a Jó nevében.

Rafal nem hagyhatta, hogy ez megtörténjen.

Meg kell védenie magát.

Saját ikertestvére ellen.

Az ő Rossz tanítványai azonban semmit nem érnek.

Először is képzetlen elsőévesek. Ráadásul megvetik őt rideg modoráért és kemény fegyelmező módszereiért, ezért történt, hogy a legjobb növendékei összecsomagoltak és az első adandó alkalommal leléptek.

Nem támaszkodhat saját Gonosz Dékánjára, arra a teszetosza, megbízhatatlan, erélytelen Humburgra sem.

Nem. Rafalnak igazi hűség kellett.

Nem olyan, amilyet fivére vagy a növendékei, vagy bárki más tanúsított iránta.

Olyan hűségre volt szüksége, amelyben megbízhat.

Ez az igazi oka annak, hogy most eljött ide, Gavaldonba. Az igazi ok, amiért Könyvfalót akart. Olvasót, kivételes lelket, aki nagyon hálás lesz neki azért, mert megmentette ebből a pokoli porfészekből és elvitte egy jobb világba. Ez a személy úgy fogja tisztelni őt, ahogy senki más nem tisztelte. Örökké el lesz kötelezve neki. Közel engedi magához, nagyon közel, olyan közel, mint Kampó Jakabot engedte. Nyíltan és őszintén elmond neki mindent a próféciáról, a füléről és arról, hogy védelemre van szüksége a saját vértestvére ellen. Olyan lesz, mintha igazi családtag lenne. Mintha az ő vére lenne. Olyan Könyvfaló, aki nem tíz Végességessel ér fel, hanem legalább százzal.

És ahogy fivére gyanította, Rafal már valóban kiválasztotta a tökéletes Olvasót.

Az útelágazásnál jobbra fordult, az Óhajtófa közbe, és megállt az első ház előtt. Kékre festett eresz, sárga ajtó. Vékony függöny takarta az ablakot, de Rafal megpillantotta az ismerős sziluettet; ugyanúgy az iskolába indulás előtti késlekedés állapotában, mint amikor legutóbb itt járt.

A szobában a lány az ágyon üldögélve, komótosan zárta be fekete táskáját, a tükörben grimaszolt, hosszú orrát, halvány ajkait és szeplős arcát nézegette.

– Ne piszmogj már annyit! – kiáltott rá édesanyja a másik helyiségből.

A lány felmordult, aztán sötétvörös haját igazgatva lekászálódott az ágyról. Kinyitotta az ajtót, éppen ki akart lépni, amikor eszébe jutott a táskája, és visszafordult az ágy felé…

Rögtön megdermedt.

– Szervusz, Arabella – köszöntötte Rafal a matracon kuncogva.

Levetette álruháját. Arabella a leggyönyörűbb, legjobb modorú kamasz fiút látta maga előtt. Testhezálló kék és aranyszínű öltözéket viselt, bőre, mint a fehér márvány, tüskés haja dérfehér.

– Ó, hát visszajöttél – szólalt meg a lány, és elpirult.

– Azért jöttem vissza, hogy elvigyelek magammal az iskolámba – közölte az Iskolamester. – A Jók és Rosszak Iskolájába. Emlékszel? Pontosan úgy, ahogy megígértem. Nagyon türelmesen várakoztál.

Arabella szemében könny csillogott.

– De…

– Az örömkönnyek nem igazán illenek egy Végességeshez, ugye? – szólt Rafal halkan. – De tudom, milyen nagyon akarod ezt. Egész életedben arra vártál, hogy elraboljanak. Hogy elvigyenek álmaid iskolájába.

– Mondtam, hogy valóságos vagy… – súgta Arabella. – Mondtam, hogy igenis létezel.

Rafal lecsusszant az ágyról.

– Néha nagyon nehéz megkülönböztetni a Jót a Rossztól. Legutóbb hibáztam. Előbb egy növendék esetében. Aztán a bátyámmal. Tudod, miből tudom, hogy veled nem hibázom? Láttam, ahogy mesekönyvet olvastál. A Ténetész összes meséje közül a kedvencemet. Az a mese egy okos lányról szól, aki szép szóval próbál lecsillapítani egy medvét, a medve mégis megeszi. Az emberek többsége szörnyűnek találja ezt a történetet. Te nem. Te pontosan tudtad, hogy a leány volt a galád, a medve pedig a hős. Te tudtad, hogy a Jó a Gonosz, a Gonosz pedig a Jó. Erre van szükségem. Ilyen növendék kell nekem. Valaki, aki tudja, kiben bízhat. Ám mielőtt magammal viszlek, meg kell ígérned nekem valamit.

A lány kerekre nyitott szemmel bámult rá. A fiú szeme zöldes vizű tó, olyan mély, olyan tiszta, hogy a leány szinte révületbe esett tőle.

– Megteszel mindent, amit mondok neked? – kérdezte Rafal. – Védelmezel engem? Engedelmeskedsz nekem? Harcolsz értem? Ha igen, cserébe kinyitom neked a mesevilág kapuját. Hűséges katonám…

Az ajtónak hátat fordítva várta, amíg a lány odamegy hozzá. A lány egy kis ideig a sarokban állt, egy vörös róka képe alatt.

És ekkor Arabella megszólalt.

– Nem hittél nekem – mondta. Kísértetiesen rekedtes volt a hangja.

Az Iskolamester értetlenül meredt a lányra.

Aztán rájött, hogy a lány nem őt nézi. Hanem mögéje tekint.

Ekkor seprűnyél csattant Rafal fején.

🙛 3. 🙘

Messze, messze a Tapló-tengeren Aladdin éppen azzal küszködött, hogy ne mészárolják le a vámpírok.

– Hephaestus, segíts! – kiáltotta, azzal két Éji Dögnyákula felé csapott a karddal, amit a fedélközbeli fegyverraktárból zsákmányolt. De mint a Kárhozó Kalóz hajón minden, ez is régi, tompa és rozsdás volt, és nyilván nem volt képes sokáig távol tartani a sápadt arcú vérszívókat. Varázsigét kell használnia, ujjfényt, amit az iskolában bekapcsoltak, de ez annyira újdonság volt neki, hogy stresszes helyzetben nemigen sikerült; ujja hegyén a fény hasztalan füstölgött. A fekete fátylas vérszívók éjszakai rajtaütése olyan váratlan volt és olyan brutális, hogy a lába még remegett, elméje még nem tért magához; képtelen volt uralkodni érzelmei felett és használni a varázserejét. Hephaestus nyilvánvalóan ugyanezzel a problémával küszködhetett, mert nem volt fegyvere, éppen a rátámadó Éji Dögnyákulákkal küzdött puszta kézzel; a tagbaszakadt, kopasz legény rugdalta, ütötte a nyákvámpírokat, és átlendítette őket a hajókorláton, a fedélzetről a vízbe, mielőtt a kiszemelt célszemélybe mélyeszthették volna a fogaikat: nem Aladdin, nem Hephaestus, hanem az ifjú Kampó Jakab reszketett egy árbóc mögött.

– Kalóz vagy, Kampó! Ne ülj ott, mint egy rakás szerencsétlenség, miközben érted harcolunk! – fakadt ki Hephaestus, azzal megragadott egy Dögnyákot, és nagy lendülettel a tengerbe hajította. – Micsoda bátorság ez?! Illetve inkább hiánya.

Rendes körülmények között Jakab azonnal felháborodott volna, hogy egy másik fiú megszégyeníti, ám amikor Éji Dögnyákulákról volt szó, feláldozta a méltóságát. Először is azért, mert tíz napot töltött a fogságukban, és annyi vért szívtak ki belőle, hogy kis híján belepusztult, miután Rafal feláldozta az ő különleges, kék vérét nekik. Másodszor pedig, mert kétségtelenül emlékeztek Kampó vérére, és még mindig kívánták; ez abból derült ki, hogy egyenesen őt támadták mind az öten, éles fogaikat kivillantva, vérben forgó szemükkel rá meredve, mintha ezúttal nemcsak a vérére szomjaznának, hanem egyenesen fel akarnák falni. Hephaestus és Aladdin szerencsére távol tartotta őket… egészen addig, amíg Jakab sikoltást nem hallott, mire megfordult, és észrevette hogy még tíz Dögnyákula ugrik hajójuk, az Inagrotten fedélzetére, amit a Kárhozó Kalóz mellé kormányoztak. Jakab hátrahőkölt, fegyvert keresett, amivel védekezhetett, de csak egy bűzlő felmosófát talált.

– Használd Rhian varázslatát – kiáltotta Aladdin.

– Nincs már meg! – kiáltott vissza, mert az Iskolamester mágiája, a mágus lelkének egy része, amit Rhian az ő testébe lehelt, mintha egyszerűen eltűnt volna belőle. Mind elhasználta, amikor elszöktette a Végességeseket és a Végesteleneket a Jók és Rosszak iskolájából. Vajon Rhian vissza tudta venni még a távolból is? A Dögnyákulák áttörtek a Végestelen fiúk vonalán, Aladdint meg Hephaestust félrelökték, és rengeteg vízivámpír rontott Jakabra…

BUMMM!

Ágyúszó rengette meg a hajót. Mintha földrengés lett volna. Jakab a hang irányába nézett, és ekkor fémgolyó repült a Kárhozó Kalóz felől az Inagrotten irányába…

… de nem találta el.

A fedélzet korlátján áthajolva látta, hogy Kyma hercegnő kezeli az ágyút, és éppen újabb golyót tölt bele.

– Nem támadhatunk, amíg el nem találod őket! – szólt egy mély hang a hercegnő háta mögül. Feketetengerszem Kalóz Kapitány lógott a vitorla kötélzetén, mellette kilenc, karddal felfegyverkezett férfiú. Végességesek a Jók és Rosszak Iskolájából; mindenki a saját kötelén függeszkedett, készen arra, hogy átugorjon egyik hajóról a másikra és megszállja az Éji Dögnyákulák által ostromolt Inagrottent.

BUMMM!

Ez sem talált.

– Ez nem lő egyenesen! – dühöngött Kyma a rozsdás, csikorgó vassal küszködve.

– Nahát, új hajóra van szükségünk – mormogta a Kapitány, széles karimájú, fekete kalapját oldalra hajtva. – Semmi, semmi. Lőj!

A Kapitány és Végességesei elrugaszkodtak, kötélen lendültek át az Éji Dögnyákulák hajójára. A Kapitány két karddal harcolt, kaszabolta a vízi vámpírokat, az otromba, félszemű Timon és a Rosszak Iskolájának egykori növendékei pedig megvillantották galád tehetségüket: tűzzel, jéggel, mindenféle módon és eszközzel támadtak, amit csak gonosz lelkük képes volt kitalálni. Hamarosan megtisztították a vámpíroktól az Inagrottent.

Ez azonban nem oldotta meg a Kárhozó Kalóz hajón maradt Dögnyákulák okozta problémát, a vízi vámpírok pedig újult bosszúvággyal támadtak Kampóra.

A következő pillanatban Kyma hercegnő toppant Jakab elé; ujjfényével varázsátkokat szórt, amitől a döbbent Éji Dögnyákulák sorra pofára estek a fedélzeten. A hercegnő megfordult, és dermesztő pillantást vetett Kampóra; olyan pillantást, ami arra emlékeztette Jakabot, hogy ő és a barátai is megbíznak benne, vezetőjüknek tekintik, éppen ezért vannak itt, és ha nem kezd azonnal harcolni, nem maradhat a parancsnokuk. Olyan lánypillantás volt, ami azonnal cselekvésre késztette Jakabot. Felmosófej végével csapkodta a fejeket, hogy jóvá tegye korábbi gyávaságát. Ám elkésett; egy Dögnyákula mögé rohant, amire a barátai sem tudták időben figyelmeztetni. A vízivámpír megragadta Jakabot, és vállába mélyesztette éles fogait. Élénkkék vér fröccsent, majd Kyma hercegnő varázslattal leterítette a Dögnyákulát. Jakab térdre rogyott, sebére szorította a kezét, de még több vámpír érkezett, a fedélzetre lökték, belemélyesztették fogaikat, mint leopárd az elejtett szarvasborjúba. A vízi vámpírok fogairól kék vér csorgott, ahogy fejüket hátra hajtva felüvöltöttek. És ekkor Jakab rájött, hogy ha ez így megy tovább, neki vége, ezek a démonok, a természet perverziói egyszerűen megsemmisítik. Szíve hirtelen erősen megdobbant, mintha ereiben sav lüktetett volna; ilyen dühöt még sosem érzett. Keze lendült, ököllel csapott egyenesen a képükbe, mintha karmos mancs nyúlt volna ki a sírból…

Fény árad a tenyeréből, aranyfal, amely körülvette, és sűrű sercegés közepette hamuvá égette a vízi vámpírok legközelebbi csoportját.

A még életben maradottak sikoltozva vetették át magukat a hajókorláton, vissza a hajójukra, lángba borítva az Inagrottent, majd sietve lebuktak a víz alá. A Kalóz Kapitány és Végességesei éppen időben ugrottak vissza a Kárhozó Kalóz fedélzetére.

Mindenki Jakabot nézte áhítatos döbbenettel. A Kalóz Kapitány is. Jakab azonban összegörnyedve lihegett, kék vér áztatta ingét.

– Még… itt… van… – hebegte. – Rhian varázsereje… még itt van, velem.

– Az jó – biztosította a Kalóz Kapitány, és letérdelt melléje.

De Kampó a fejét rázta, mintha azt mondaná, hogy nem, egyáltalán nem jó.

Tartalom

I. rész – A Hármak szabálya

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

II. rész – Az Egy Igaz Iskolamester neve

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

III. rész – Hű harcosok

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amarante – SIL Open Font License
Architects Daughter – SIL Open Font License
Arimo – SIL Open Font License
Cinzel – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License