A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: Dune Messiah

Ace Books, New York, 2019

Ace Books are published by The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Gáspár András

A versbetéteket fordította: Körmendi Ágnes

Lektor: Tamás Gábor

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2020

Hungarian translation © Gáspár András, 1992, 2020

Hungarian Edition © GABO, 2020

Borítógrafika © Molnár Márk, 2020

Elektronikus verzió v1.0

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-977-5

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

ELŐSZÓ AZ ÚJ MAGYAR KIADÁSHOZ

A Dűne messiása sokszor félreértett regény.

Frank Herbert Dűnéje megjelenése után lassan, de megtalálta a közönségét. (Pedig olyan bosszantó véletlenek is nehezítették a helyzetét, mint hogy az első 3500 példányból 1300 hibásan került ki a nyomdából, ezért sokkal kevesebb könyv jutott a boltok polcaira.) Hamarosan megnyerte a Hugo- és a Nebula-díjat, újabb és újabb kiadásokat élt meg, szerzője pedig egy csapásra híressé vált.

Mindenki kíváncsian várta, mivel rukkol elő Herbert legközelebb.

Az író végre elérte a vágyott sikert, és kiélvezte mindezt. A Dűne története és magával ragadó világa mellett a gondolatisága és főleg az ökológiai vonala miatt nagyon sok olvasó szerette meg a regényt, és hamarosan levélben és telefonon is igyekeztek ezt elmondani a szerzőnek. Herbert előadásokat tartott, a sci-fi íróközösség megbecsült tagja lett, az emberek adni kezdtek a véleményére – ennél pedig az olvasott, jó humorú, a beszélgetések középpontjának számító férfi nem is kívánhatott volna többet. A szakállas, néha bohókás, néha nagyon is kemény és szigorú szerző hamar be tudta lopni magát az emberek szívébe. A siker pedig nemcsak lelkileg, de íróilag is jól hatott rá. Pár hónappal a Chilton Books Dűne kiadványa előtt a Galaxy magazin leközölte a „Do I Wake or Dream?” című történetét, amelyből következő, 1966-os regénye, az Úti cél: ismeretlen (Destination: Void) kinőtt. Abban az évben további két hosszabb műve jelent meg, A zöld agy (The Green Brain) és a Heisenberg szeme (The Eyes of Heisenberg). Az olvasók és a szerkesztők mindig érdeklődve várták az újabb és újabb történeteit, ő pedig nem okozott csalódást. 1968-ban ismét két regényt publikált, a The Saratoga Barriert és a Halandók és halhatatlanokat (The Heaven Makers). Ezekben a Dűnéből is ismerős témákkal foglalkozott: a természet erejével, a genetikai módosítás lehetőségeivel, a tudat mibenlétével. Karakterei ugyanúgy a szavakkal vívtak párbajt, mint az Atreidesek és ellenségeik, gondolataik több réteget rejtettek, melyek figyelmes olvasást követeltek meg a rajongóktól.

És miközben Herbert rendíthetetlenül ontotta magából ezeket a történeteket, elhivatottan dolgozott főműve folytatásán is.

A Dűne messiása nehezen alakult, a mindennapi nehézségek (például egy súlyos hátsérülés) mellett a cselekmény sem állt össze olyan könnyen. Már a címadás is problémás volt, az író hol Fool Saint (Bolond szent), hol C Oracle (C Orákulum, az angol cím egy tengeren hányódó tutajra utal) néven emlegette művét, míg végül megállapodott az ismert címnél. Ami azonban sokkal nagyobb gondot jelentett, hogy a folytatás kéziratát John W. Campbell Jr., a Dűne első változatát közlő magazinszerkesztő visszadobta, és kemény kritikával mutatott rá jó néhány problémára a szövegben. Herbert több változtatás után újfent elküldte a regényt Campbellnek, aki ismét elutasította. Ekkor azonban már látszott, hogy a szerkesztőnek mélyebb kifogása is van a cselekménnyel és a karakterekkel kapcsolatban, amik szembementek Herbert írói elképzeléseivel.

Frank Herbert nem egy akkoriban szokványos folytatást írt. A Dűne végén Paul Muad-Dib, a jövőbe látó messiás győzedelmeskedik, elpusztítja ellenségeit és a világmindenség urává válik. Látszólag minden rendben, hiszen a jók győztek, a rosszak elbuktak. De Herbert már az első kötetben feltette a kérdést a figyelmes olvasóknak: vajon a jók mindig jót is cselekednek? Vajon milyen áldozatot hoznak céljaik elérésében? És milyen áldozatot várnak el azoktól, akik követik őket? Sokan a mai napig meglepve olvassák A Dűne messiását, pedig csak a sivatagban haldokló Liet Kynes gondolatait kellene felidézniük: „Annál rettenetesebb szerencsétlenség nem is érhetné a népedet, mint ha egy Hős kezébe kerülne.” Paul pedig egy Hős, ehhez kétség sem fér.

Herbert a harmincas éveiben jócskán belekóstolt a politikába, több szenátorjelölt kampányában is részt vett mint szövegíró – és talán, ha ezek a szenátorok nem maradnak alul ellenfeleikkel szemben, még mélyebbre elmerült volna a nagypolitikában. Ezek a tapasztalatai azonban csak még inkább megerősítették azon meggyőződését, hogy a politikát könnyű az emberek manipulálására használni, és hogy azok a vezetők, akikre embertömegek hallgatnak, bármikor pusztulásba taszíthatnak egy egész népet. Herbert szemében az egyik legrosszabb elnök John F. Kennedy volt, aki karizmájával, lehengerlő szónoklataival emberek millióit tudta maga mögé állítani. Az ilyen vezetők, mondta Herbert, bár jólétet és bőséget hozhatnak a népnek, egyetlen apró hibájukkal milliókat ránthatnak magukkal.

A Dűne messiása tizenkét évvel Paul és a fremenek győzelme után játszódik. Mi történt ezalatt az Impériummal, hogyan változtatták meg a fremenek az univerzumot – és mi történt Paullal, az istenné vált emberrel? Campbell, a megjelenést követően pedig több kritikus és olvasó sem tudta elfogadni, milyen sorsot szánt hősének Herbert. (Végül nem is Campbell Analogjában, hanem a Galaxyben jelent meg folytatásokban.) Az egyik szatirikus lap 1969 legnagyobb csalódásának nevezte. Ebből a regényből már hiányzott a heroizmus, hiányzott a jó és a rossz epikus küzdelme. Még Paul ellenfelei is árnyaltabbak lettek, ahogy maga Paul is emberibb, éppen ezért esendőbb figura. Holott a korszak sok olvasója, ahogy Campbell fogalmazott egy levelében, Hősökre vágyott. Olyan emberekre, akik erejükkel bármit legyőznek, akik példaképek lehetnek, megmutathatják, hogy a jó mindig győzedelmeskedik.

De Frank Herbert nem hitt ebben. Frank Herbert az emberben hitt, abban a lényben, aki bár istenné válhat, de mégis megmarad sebezhetőnek, sérülékenynek. Nem tett mást a folytatásban, csak a Dűnében megkezdett úton vitte végig karaktereit, és elképzelte azt az univerzumot, amely a messiás megérkezése után létrejöhetett.

A Dűne messiása magyarul a rendszerváltást követő zavaros kiadói korszakban jelent meg először, 1992-ben. Jól mutatja Herbert népszerűségét, hogy a kilencvenes években nemcsak a teljes Dűne-sorozat megjelent, de ezeken kívül négy további regénye is eljutott a magyar olvasókhoz. Sajnos azonban a kiadások sokszor nem tudtak felnőni a regények komplexitásához – különösen igaz ez ennél a regénynél. Herbert szereplői belső vívódásuk mellett sokat elmélkednek politikáról, vallásról, az emberi társadalmak működéséről, de akár a jövőbe látás mibenlétéről is. Ezek a gyakran bonyolult gondolatmenetek angolul is odafigyelést igényelnek, magyarra átültetni pedig igazi kihívás – és előfordult, hogy a legjobb fordítók is több hibát ejtettek. Ezeket a hibákat, következetlenségeket, félreértéseket igyekeztünk kijavítani a szerkesztés során amellett, hogy a stílust is gördülékenyebbé és hangulatában az eredetihez hasonlóbbá tettük.

Számomra szerkesztőként különösen fontos ez a regény, hiszen sci-fi rajongóként (David Lynch Dűne filmje után) ez volt az első kötet, amivel a sorozatból találkoztam. Ez a könyv nyitotta ki igazán a kaput számomra Frank Herbert univerzumához. A szerkesztés során (amelynek alapja a nemrég váratlanul elhunyt Gáspár András szövege volt) fontos segítséget jelentett a regény másik fordítójának, Galamb Zoltánnak a munkája. A terminológia egységesítésénél, ahogy az előző résznél is, dr. Torkos Attila gyűjtésére támaszkodtam, a fremen nevek írásmódjával kapcsolatban pedig Tamás Gábort illeti köszönet. A kötet végén helyet kapó kislexikon forrása – Frank Herbert eredeti kifejezésjegyzéke mellett – a Dune Fandom adatbázisa (dune.fandom.com) és az 1984-ben kiadott (nem hivatalos) The Dune Encyclopedia néhány, Herbertnek nem ellentmondó szócikke volt.

Bízom benne, hogy A Dűne messiása hozzám hasonlóan sokaknak fog újfajta élményt nyújtani a klasszikus Dűne után, és minél többen kedvet kapnak, hogy belépjenek Frank Herbert egyre terebélyesebb és lenyűgözőbb sci-fi világába.

Takács Gábor

szerkesztő

AZ IXI BRONSO SIRALOMHÁZI KIHALLGATÁSÁNAK RÉSZLETE

Kérdés: Mi indított arra, hogy épp ilyen aspektusból vizsgáld Muad-Dib tevékenységét?

Válasz: Miért kellene felelnem a kérdéseidre?

K: Mert megörökítem szavaidat.

V: Ó! Micsoda ajánlat egy történésznek!

K: Hajlasz tehát az együttműködésre?

V: Miért ne? De sose fogod megérteni, mi ihlette Történelmi Analízisemet. Soha. Nektek, papoknak, túl sok a vesztenivalótok ahhoz, hogy…

K: Tégy próbát velem!

V: Próbát tegyek veled? Nos hát… miért is ne? A sekélyesség fogott meg, e bolygó, a Dűne lakóinak sekélyessége. Vedd észre, hogy Dűnét mondok Arrakis helyett. A történelem számára a Dűne csupán sivatag, a fremenek szülőhazája. Ez a felfogás a hagyományra összpontosít, ami a vízfegyelemből ered, no meg abból, hogy a fremenek félnomád életmódot folytatnak és cirkoruhát viselnek, mely visszatartja testük nedvességének nagyját.

K: Hát nem igazak-e mindezek?

V: Felszínes igazságok csupán. Figyelmen kívül hagyni a felszín alatt lappangó tényeket olyan lenne… mint ha a szülőbolygóm, az Ix leírására törekednénk, figyelmen kívül hagyva a tényt, hogy világunk a rendszer kilencedik planétája, és innét kapta nevét. Nem… nem. Nem elég, ha a Dűnét a könyörtelen viharok hazájának tekintjük. Nem elég, ha csupán a hatalmas homokférgek jelentette veszélyről beszélünk.

K: De hisz e tényezők határozzák meg Arrakis lakóinak személyiségét!

V: Meghatározók? Valóban. Ám egyoldalú képet fest a bolygóról, ahogy maga a Dűne is csupán egyetlen termékkel rendelkezik, hisz ez a fűszer, a melanzs egyedüli és kizárólagos forrása.

K: Igen. Halljuk a véleményed a Szent Fűszerről!

V: Még hogy szent! Épp olyan, mint a többi „szentség”: áldás és átok egyszerre. Meghosszabbítja az életet, jövőbe látó képességgel ruházza fel fogyasztóját, ám közben a rabjává teszi, és megjelöli a szemet, ahogy a tiédet is: fehérje nélküli, tiszta kék lesz. A szemed, a látás szerve kontraszt nélkülivé vált, csupán egy irányba nézhetsz vele.

K: Ezek az eretnek nézetek juttattak ide!

V: Ti, papok juttattatok ebbe a cellába. Ahogy más papok, ti is hamar rákaptatok, hogy az igazságot eretnekségnek bélyegezzétek.

K: Azért vagy itt, mert azt merészelted állítani, Paul Atreides emberségének fontos részét vesztette el, mielőtt Muad-Dibbé lett.

V: Nem is beszélve arról, hogy apját is elveszítette itt a Harkonnenekkel vívott háborúban. Vagy Duncan Idaho haláláról, aki feláldozta magát, hogy Paul és Lady Jessica elmenekülhessen.

K: Cinizmusod nem kerüli el figyelmemet.

V: Cinizmus! Semmi kétség, ez nagyobb bűn még az eretnekségnél is. De valójában nem vagyok cinikus. Megfigyelő és elemző vagyok csupán. Elismerem, Paul igazi nemességről tett tanúbizonyságot, amikor várandós anyjával együtt menekült a sivatagban. Persze Lady Jessica hatalmas előnyt is jelentett számára, nem csak terhet.

K: Az a baj veletek, történészekkel, hogy nem ismertek mértéket semmiben. Elismered a szentséges Muad-Dib nemességét, de cinikus kommentárokra ragadtatod magad. Nem csoda, hogy még a Bene Gesseritek sem vállalnak közösséget veled.

V: Ti, papok jobban tennétek, ha együttműködnétek a Bene Gesserit Nővérekkel. Ők is, akárcsak ti, jól elrejtik valódi céljaikat, így élnek túl. A Bene Gesserit azonban nem tagadhatja, hogy ők képezték ki Lady Jessicát. Jól tudjátok, hogy azután az ő módszereikkel oktatta fiát. A bűnöm annyi, hogy egy jelenségként vizsgáltam mindezt, igyekeztem összefüggésbe hozni mentális képességeikkel és genetikus programjukkal. Aligha kell felhívnom figyelmedet a tényre, miszerint Muad-Dib volt a Nővérek remélt messiása, hogy az ő Kwisatz Haderachjuk volt, mielőtt a ti prófétátok lett.

K: Ha voltak is kétségeim halálos ítéleted jogosságával kapcsolatban, mostanra eloszlattad őket.

V: Csak egyszer halhatok meg.

K: Van különbség halál és halál között.

V: Vigyázzatok, nehogy mártír váljék belőlem! Nem hinném, hogy Muad-Dib... Mondd csak, tisztában van Muad-Dib azzal, mit műveltek ti ezekben a tömlöcökben?

K: Nem zavarjuk ilyesmikkel a Szent Család nyugalmát.

V: (nevet) Hát ezért harcolt Paul Atreides, hogy befogadják a fremenek! Ezért tanulta meg irányítani a homokférget! Hibáztam, mikor válaszoltam a kérdéseidre.

K: Én mégis megtartom ígéretemet, és megörökítem szavaidat.

V: Csakugyan? Akkor jól figyelj, te degenerált fremen, te pap, aki nem ismersz istent magadon kívül! Sok mindenért kell felelnetek. Paul egy fremen szertartás keretében vette magához az első nagy adag fűszert, ez tette őt képessé arra, hogy előre lássa a különféle jövőket. Ugyancsak egy fremen melanzsszertartás következtében ébredt öntudatra Lady Jessica méhében a még meg sem született Alia. El tudod képzelni, mit jelentett számára teljes öntudattal megérkezni a világegyetemünkbe, anyja minden emlékével és tudásával? Ha megerőszakolják, se lehetett volna borzalmasabb!

K: A Szent Fűszer nélkül Muad-Dib nem válhatott volna a fremenek vezérévé. Szentséges tapasztalása nélkül Alia nem lenne Alia.

V: Nem volnál pap a mindenre vak fremen könyörtelenséged nélkül. Ó, ismerlek én titeket! Azt hiszitek, Muad-Dib a tiétek, csak mert Csanival hál és átvette a szokásaitokat. Csakhogy Atreidesnek született, és Bene Gesserit-szakértelemmel nevelték. Számotokra teljesen ismeretlen tudással rendelkezik. Azt hittétek, új szervezetet hozott létre és új célt kaptatok tőle. Megígérte, hogy vízben gazdag paradicsommá változtatja a sivatagvilágotokat. És miközben efféle víziókkal álomba ringatta a fremeneket, megfosztott benneteket az ártatlanságotoktól!

K: Az ilyen eretnekség mit sem változtat a tényen, hogy a Dűne ökológiájának átformálása jó ütemben halad.

V: Én pedig azzal követtem el eretnekséget, hogy feltártam ennek az átalakításnak az előzményeit és a következményeit. Az arrakeeni síkon vívott ütközet bebizonyította, hogy a fremenek képesek legyőzni az Impérium sardaukarjait, de mi egyebet bizonyított még? Mikor a Corrino-család csillagközi birodalma Muad-Dib uralta fremen birodalommá vált, mi változott még? A dzsihádotok csak tizenkét évig tartott, de micsoda lecke volt! A birodalom lakói világosan láthatják, milyen csalárd is Muad-Dib és Irulan hercegnő házassága.

K: Csalárdsággal merészeled vádolni Muad-Dibet?

V: Megölhettek érte, ez mégsem eretnekség. A hercegnő csak a hitvese lett, de nem a társa. Csani, kis fremen kedvese – ő a társa. Tudja ezt mindenki. Irulan csupán a trón kulcsa volt, semmi más.

K: Teljesen nyilvánvaló, a Muad-Dib ellen lázadók miért tekintik a Történelmi Analízisedet kiindulópontjuknak.

V: Nem foglak győzködni; tisztában vagyok mindezzel. Az összeesküvés gondolata azonban már jóval az Analízis előtt megfogant. Muad-Dib tizenkét évnyi dzsihádja teremtette meg. Ez egyesítette az ősi hatalmi csoportokat és lobbantotta lángra a Muad-Dib elleni összeesküvést.

A Mentát Császár, Paul Muad-Dib, és húga, Alia alakját olyan sok mítosz övezi, hogy fátyluk mögött alig látni a valós személyeket. De, mindettől függetlenül, élt egykor egy Paul Atreides nevű férfi és egy Alia nevű nő. Testük a térben és az időben létezett. És bár látnoki hatalmuk segítségével felülemelkedhettek a tér és az idő szokásos korlátain, mindketten az emberi nemből származtak. Valós események részeseivé váltak, melyek valódi nyomokat hagytak egy valódi univerzumban. Hogy megértsük őket, tudnunk kell: katasztrófájuk az egész emberiség katasztrófája volt. Ezt a művet tehát nem Muad-Dibnek vagy húgának, hanem örököseiknek – valamennyiünknek – ajánljuk.

AJÁNLÁS MUAD-DIB ÚTMUTATÁSAIHOZ A MAHDI SZELLEMKULTUSZ TÁBLA MEMORIUMÁRÓL

Muad-Dib Császár uralkodása alatt több történész tevékenykedett, mint az emberi történelem bármely más korszakában. Zömük egy nézőpontból, irigy és szektás módon vizsgálta a kérdéseket, ám ez is elmond valamit annak az embernek a hatásáról, aki ilyen sok világon ilyen szélsőséges indulatokat korbácsolt fel.

Természetesen minden megvolt benne a történelemi alkotórészekből, az ideális és az idealizált is. E férfi, aki Paul Atreidesként született az ősi Nagy Családok egyikében, teljes körű prana-bindu kiképzést kapott anyjától, a Bene Gesserit Lady Jessicától, minek következtében parancsolni tudott izmainak és idegeinek egyaránt. De fontosabb, hogy Mentát volt, olyan intellektus, akinek képességei felülmúlták az ősidők emberei által használt, vallásos tilalom alá eső gondolkodó gépeket.

Mindenekfelett azonban Muad-Dib volt a Kwisatz Haderach, akit a Bene Gesserit embernemesítő programja több ezer nemzedéken át igyekezett előállítani.

A Kwisatz Haderach, aki „egyszerre számos helyen lehet”, ez a próféta, ez a férfi, akinek segítségével a Bene Gesserit irányítani akarta az emberiség sorsát – ő lett Muad-Dib Császár, aki érdekházasságot kötött a legyőzött Padisah Császár egyik leányával.

Gondoljatok bele a paradoxonba, abba, hogy már ebben a pillanatban benne rejlett a bukás – azok, akik olvastak más történeti munkákat, ismerik a száraz tényekét. Muad-Dib vad fremenjei segítségével megdöntötte IV. Shaddam uralmát. Felmorzsolta a sardaukarlégiókat, a Nagy Házak szövetséges haderejét, a Harkonneneket, és azokat a zsoldosegységeket, melyeket ellenfelei a Landsraad Nagytanácsa által megszavazott pénzen fogadtak. Térdre kényszerítette az Űrligát, és húgát, Aliát tette meg azzá a vallási vezetővé, amely pozíciót a Bene Gesserit a magáénak érzett.

Végbevitte mindezt, és még többet is.

Muad-Dib Kvizarátusának misszionáriusai elindították vallásháborújukat, a dzsihádot, ami alig tizenkét standard évig tartott, ám mire e vallási gyarmatosítás elvonult, az emberlakta világegyetem egy kis résztől eltekintve egyetlen uralkodó alatt egyesült.

Azért juthatott el idáig, mert az Arrakis – ismertebb nevén Dűne – megkaparintásával monopóliumot szerzett a hatalom valódi kulcsa, a fiatalító fűszer, a melanzs, az életadó méreg felett.

Íme az eszményített történelem újabb összetevője: az anyag, melynek segítségével legyőzhető az Idő. Fűszer nélkül a Tisztelendő Anyák többé nem lettek volna képesek különleges megfigyelő módszerükre és az emberek irányítására. Fűszer nélkül a Liga navigátorai többé nem lettek volna képesek átszelni az űrt. Fűszer nélkül az Impérium milliárd és milliárd polgára pusztult volna el a megvonási tünetekben.

Fűszer nélkül Paul Muad-Dib sem jövendölhetett volna többé.

Mindannyian tudjuk, hogy e teljhatalom magában hordozta a kudarcot. Erre mindössze egy magyarázat létezik: a tökéletes és pontos előrelátás végzetes.

Más történészek azt a nézetet vallják, hogy Muad-Dibet egyértelműen összeesküvők – a Liga, a Nővérek és az amorális Bene Tleilax és arctáncoltatóik – győzték le. Mások nem késnek rámutatni, hogy udvarában nyüzsögtek a kémek. Kiemelik, hogy a Dűne-tarot elfelhőzte Muad-Dib jövőbe látó képességét. Néhányan kifejtik, hogy Muad-Dib kénytelen volt elfogadni egy halálból visszahozott lény, egy ghola szolgálatait, akit az elpusztítására képeztek ki. Fontos azonban megjegyezni, hogy e ghola Duncan Idaho volt, az Atreidesek hadnagya, aki az ifjú Paul védelmében áldozta életét.

Mindezen túl pedig bemutatják Korba, a Magasztaló vezette Kvizara rendjét is. Pontról pontra ismertetik velünk Korba tervét, aki mártírt akart kreálni Muad-Dibből, haláláért pedig Csanit, fremen ágyasát tette volna felelőssé.

De magyarázza-e mindez a tényeket, melyeket a történelem tár elénk? Semmiképp. Csak akkor érthetjük meg egy ilyen óriási és mindent látó hatalom bukását, ha felmérjük a profécia végzetes természetét.

Remélem, az utánunk jövő történészek okulnak majd ebből a felismerésből.

IXI BRONSO: TÖRTÉNELMI ANALÍZIS: MUAD-DIB

Nincs igazi különbség isten és ember között; szinte észrevétlenül olvad egyik a másikba.

MUAD-DIB KÖZMONDÁSAI

Noha azért érkezett, hogy egy gyilkos terv megvalósításában vegyen részt, Scytale, a tleilaxi arctáncoltató gondolatai minduntalan elkalandoztak: együttérzés fogta el.

Bánom, hogy halált és nyomorúságot kell okoznom Muad-Dibnek, tűnődött.

Ezt az ellágyulást gonddal titkolta összeesküvő társai elől. Valamiért könnyebben tudott azonosulni az áldozattal, mint szövetségeseivel – ez jellemző volt a tleilaxiakra.

Scytale némán, a többiektől elhúzódva állt. Már jó ideje a lelki mérgekről folyt a szó. A felek energikusan vitáztak, viselkedésük azonban végig visszafogott maradt, a Nagy Iskolák képviselőit jellemző vakbuzgó módon, ami dogmatikus kérdésekben uralkodott el rajtuk.

– Mikor már biztosra vehető, hogy felkoncoltad, kiderül, egy karcolás sincs rajta!

Ezt a vén Bene Gesserit Tisztelendő Anya, Gaius Helen Mohiam mondta, házigazdájuk itt, a Wallach IX-en. A fekete köntösű boszorkány egy lebegőszékben ült Scytale balján. Abájának csuklyáját hátravetette, láthatóvá vált ősz haj koronázta, csupa ránc arca. Halott vonásaiból csak mélyen ülő szeme csillogott elevenen.

Valamennyien a mirabasha nyelvet használták, melyben szép számmal akadtak kettőshangzók és finom hajlítások. Ideális eszköz a pillanatnyi érzelmek kifejezésére. Edric, az Űrliga navigátora bókkal teli gúnyos replikával válaszolt a Tisztelendő Anyának, leckét adva lekezelő udvariasságból.

Scytale szemügyre vette a Liga küldöttét. Edric alig néhány méternyire lebegett narancsszínű gázzal teli tartályában. A tartály az áttetsző falú kupola közepén kapott helyet, amelyet a Bene Gesserit kifejezetten erre a találkozóra emelt. A Liga-tag nyúlánk alak volt, uszonyszerű lábával, úszóhártyás, jókora kezével alig emlékeztetett már emberi lényre – hal volt egy furcsa tengerben. Tartályának szellőzőnyílásain időről időre halvány narancsszín, fűszer szagával teli gázgomolyok törtek elő.

– Ha így folytatjuk, az ostobaság okozza a vesztünket!

Ezt a negyedik jelenlévő mondta – az összeesküvés reménybeli résztvevője –, Irulan hercegnő, közös ellenségük felesége (de nem társa, emlékeztette magát Scytale). A magas, szőke szépség Edric tartályának sarkánál állt, pompásan festett kék bálnaprém bundájában és a hozzá illő kalapban. Fülében aranyfüggők lógtak. Arisztokratikus tartózkodás jellemezte, mozdulatainak kimunkáltsága azonban Bene Gesserit-képzésről árulkodott.

Scytale a nyelvhasználat és az arcok jellemzői után most a találkahely sajátosságán töprengett. A kupola körül kásás hó borította dombok emelkedtek, melyek egy, a horizont felett lebegő apró, kékesfehér nap fényét tükrözték.

Miért éppen itt tárgyalunk? – tűnődött. A Bene Gesserit ritkán cselekszik cél nélkül. Vegyük például az áttetsző kupolát: egy hagyományos és zárt térben a Liga-tagon hamar úrrá lenne a klausztrofóbia. Minden bolygótól távol, a nyílt űrben született és élt, ez pedig meghatározta pszichéjének fejlődését.

A kupolát tehát Edric számára építették – apró figyelmesség, mely egyúttal utalás is a gyengeségére.

Vajon számomra mit tartogatnak? – latolgatta Scytale.

– Neked nincs mondandód, Scytale? – tudakolta a Tisztelendő Anya.

– Be akarsz vonni ebbe a szócséplésbe? – kérdezett vissza a tleilaxi. – Legyen! Egy potenciális messiással állunk szemben. Nem indíthattok nyílt támadást ellene. A mártíromsága a vesztünket okozná.

Mindannyian rámeredtek.

– Véleményed szerint ez az egyedüli veszély? – sziszegte a Tisztelendő Anya.

Scytale vállat vont. A találkozóra jellegtelen, kerek arcú férfi alakját öltötte fel, vidám vonásokkal, telt ajakkal és kerekded testtel. Összeesküvő társait szemügyre véve egészen biztos volt abban, hogy tökéletesen választott, meglehet, ösztönösen. A jelenlévők közül egyedül ő volt képes a lehető legkülönfélébb módon változtatni teste formáján és vonásain. Emberi kaméleon volt, arctáncoltató, és az alak, melyben most mutatkozott, arra indította a többieket, hogy alábecsüljék.

– Nos? – sürgette a Tisztelendő Anya.

– Élveztem a csendet – közölte Scytale. – Aligha helyénvaló hangot adni egymással szembeni ellenérzéseinknek.

A Tisztelendő Anya visszakozott, és a tleilaxi látta, hogy magában átértékeli őt. Valamennyien a prána-bindu beavatottjai voltak, úgy parancsoltak izmaiknak és idegeiknek, ahogy csak kevés ember képes. Azonban az arctáncoltató Scytale szervezetében olyan izmok és idegvégződések is akadtak, amelyek a többiekében nem, rendelkezett a sympatico különleges képességével, az utánzás olyan formájával, amivel egy személynek nem csupán a megjelenését, de pszichéjét is képes volt lemásolni.

Elég időt adott a Tisztelendő Anyának a helyzet újbóli felmérésére, majd így szólt: – Méreg!

A szót olyan zöngék kísérték, melyek elárulták: csupán ő érti annak valódi jelentését.

A Liga-tag összerándult, hangja egy ezüstösen csillogó erősítőből érkezett, mely a tartály sarkában lebegett, Irulan felett. – Pszichés méregről beszélünk, nem fizikairól.

Scytale felkacagott. A mirabasha nevetés képes volt lefegyverezni az ellenfelet, és a tleilaxi most nem tartotta vissza magát.

Irulan elismerően mosolygott, a Tisztelendő Anya szemének villanása azonban haragos volt.

– Hagyd abba! – recsegte Mohiam.

Scytale engedelmeskedett, a figyelmüket azonban már sikerült magára irányítania: Edric néma gyűlölettel, a Tisztelendő Anya dühösen, Irulan szórakozva, de zavartan bámult rá.

– Edric barátunk arra céloz – mondta Scytale –, hogy két jól kiképzett Bene Gesserit-boszorkány mégsem sajátította el a színlelés mesterségének minden fogását.

Mohiam elfordult, és Bene Gesserit világának hófödte dombjaira pillantott. Kezd ráébredni, mi itt a legfontosabb, jött rá Scytale. Remek. Ami azonban Irulant illeti…

– Közénk tartozol vagy sem, Scytale? – Edric mereven figyelt apró rágcsálószemeivel.

– Nem a hűségem a kérdés – mondta a tleilaxi. Továbbra is Irulanra figyelt. – Azon tűnődsz, hercegnő, hogy ezért tettél-e meg oly sok parszeknyi utat, és vállaltál oly nagy kockázatot?

Irulan némán bólintott.

– Azért jöttél, hogy közhelyekkel dobálózz egy halemberrel vagy egy kövér tleilaxi arctáncoltatóval vitázz? – folytatta Scytale.

Irulan ellépett Edric tartálya mellől, és a melanzs átható szagában bosszúsan megrázta a fejét.

A navigátor ezt a pillanatot választotta, hogy bekapjon egy melanzspirulát. Fűszert evett és lélegzett, és nyilván itta is, állapította meg Scytale. Érthető, hisz a fűszer felfokozta a navigátorok jövőbe látó képességét, lehetővé tette, hogy biztonsággal irányítsák a Liga fény feletti sebességgel száguldó óriás szállítóhajóit. A fűszertudatosság hozzásegítette, hogy meglelje azt a vonalat a hajó jövőjében, melyen elkerülheti a veszélyt. Edric most másfajta veszélyt szimatolt, jövőbe látása azonban kevésnek bizonyult.

– Azt hiszem, hibát követtem el, mikor idejöttem – mondta Irulan.

A Tisztelendő Anya megfordult, egyfajta furcsán hüllőszerű mozdulattal kinyitotta, majd behunyta a szemét.

Scytale Irulanról a tartályra nézett, kényszerítve a hercegnőt, hogy ugyanezt tegye. Tudta, milyen visszataszítónak találja Edricet: az a pillantás, a gázban könnyedén mozgó hatalmas lábak és kezek, a körötte lebegő narancsszín részecskék. Irulan nyilván eltűnődött a szexuális képességein, és hogy milyen furcsa érzés lehet egy ilyen lénnyel szeretkezni. Még az Edric számára az űrbéli súlytalanságot reprodukáló mezőgenerátorok is elválasztják a navigátort a nőtől.

– Hercegnő! – szólt Scytale. – Edric jelenléte szavatolja, hogy férjed látnoki képessége nem fedez fel bizonyos eseményeket, mint például ezt a mostanit sem… feltehetőleg.

– Feltehetőleg – mondta Irulan.

A Tisztelendő Anya lehunyt szemmel bólintott. – A jövőbe látás jelenségével még azok sincsenek pontosan tisztában, akik gyakorolják – mondta.

– Teljes értékű Liga-navigátor vagyok, rendelkezem a Hatalommal – közölte Edric.

A Tisztelendő Anya ismét kinyitotta szemét. Ezúttal az arctáncoltatóra nézett a Bene Gesseritek fürkésző intenzitásával. Nagy gondossággal mérlegelt.

– Nem, Tisztelendő Anya – mormolta Scytale. – Nem vagyok olyan egyszerű, mint amilyennek eddig tűntem.

– Nem értjük a másodlagos látás képességének mibenlétét – szólt Irulan. – Ez a lényeg. Edric azt állítja, a férjem nem látja, nem tudhatja és nem képes megjósolni, mi történik egy navigátor körül. De meddig terjed ennek a határa?

– Vannak emberek és dolgok az univerzumban, melyeket csak hatásaik révén ismerek – mondta Edric, halszája vonallá keskenyedett. – Tudom, hogy itt vannak… ott… valahol. Ahogy a mélyben tovasuhanó lények felkavarják a vizet, úgy kavarja fel a jövőbe látás az Időt. Láttam, hol járt a férjed. Őt magát azonban sosem sikerült megpillantanom, ahogy azokat sem, akik osztoznak a céljában és hűek hozzá. Ez az, amivel egy hozzáértő megvédelmezi az övéit.

– Irulan azonban nem a tiéd – mutatott rá Scytale, oldalpillantást vetve a hercegnőre.

– Mindannyian tudjuk, az összeesküvést miért csak az én jelenlétemben lehet megszervezni – felelte Edric.

– Nyilvánvaló, hogy hasznodat látjuk – mondta Irulan olyan hangon, mintha valami gépről beszélne.

Most úgy látja a navigátort, amilyen valójában, állapította meg Scytale. Nagyszerű!

– A jövő formálható – mondta fennhangon. – Jegyezd ezt meg, hercegnő!

Irulan az arctáncoltatóra pillantott.

– Akik osztoznak Paul céljaiban és hűek hozzá – tűnődött. – Fremen legionáriusainak némelyike tehát az ő köpenyét viseli. Láttam, ahogy jövendöl nekik. Hallottam, hogyan éltetik a Mahdijukat, Muad-Dibet…

Most értette meg, gondolta Scytale, hogy ez voltaképp tárgyalás, és hogy az ítélet, amely számára életet vagy halált jelenthet, még nem született meg. Látja már a csapdát, amit neki állítottunk.

A tleilaxi tekintete összevillant a Tisztelendő Anyáéval, és az a különös benyomása támadt, hogy osztja véleményét Irulanról. A Bene Gesserit persze előre felkészítette a hercegnőt, kellően fel is fegyverezte. Ám mindig eljön a pillanat, amikor egy Bene Gesserit csak a tanultakra és az ösztöneire hagyatkozhat.

– Tudom, mi az, amit a leginkább kívánsz a Császártól, hercegnő – közölte Edric.

– Ki nem tudja? – kérdezte Irulan.

– Egy uralkodói dinasztia ősanyja akarsz lenni – mondta Edric, mintha meg sem hallotta volna. – Ha nem csatlakozol hozzánk, ebből nem lesz semmi. Erre jósként a szavamat adom. A Császár ugyan politikai okból nőül vett, de sosem fogja megosztani veled az ágyát.

– A jós tehát egyben leskelődő is – sziszegte Irulan.

– A Császár inkább tekinti feleségének a fremen ágyasát, mint téged! – csattant fel Edric.

– Pedig az ágyasa nem ajándékozza meg örökössel – felelte a hercegnő.

– Mindig a logika az erős érzelmek első áldozata – mormolta Scytale. Érzékelte az Irulanból áradó indulatot, látta szavai eredményét.

– Nem ajándékozza meg trónörökössel – ismételte magára erőltetett nyugalommal Irulan –, mert titokban fogamzásgátlót adagolok Csaninak. Ilyen beismerést vártatok tőlem?

– Remélhetőleg a Császár sose jön rá erre – mosolygott Edric.

– Bármikor szolgálhatok neki hazugságokkal – mondta Irulan. – Lehet igazlátó, ám bizonyos hazugságok könnyebben hihetőek az igazságnál.

– Döntened kell, hercegnő – szólt Scytale. – De nem árt megértened, mi védelmez.

– Paul jól bánik velem – mormolta Irulan. – Ott ülök a Tanácsában.

– Kaptál tőle bármilyen gyengédséget a tizenkét esztendő alatt, míg császári hitves voltál? – tudakolta Edric.

Irulan megrázta a fejét.

– Hírhedett fremen hordájával legyőzte apádat, feleségül vett, hogy biztosíthassa jogát a trónhoz, mégsem koronáztatott Császárnévá – folytatta a navigátor.

– Edric az érzelmeidre igyekszik hatni, hercegnő – közölte Scytale. – Hát nem érdekes?

Irulan az arctáncoltatóra pillantott. Merész mosolyára csak homlokráncolással válaszolt. Scytale látta, hogy már kezdi sejteni, ha Edric befolyása alatt hagyja el a gyűlést, az összeeesküvés résztvevőjeként, mindez rejtve maradhat Paul jövőbe látása elől. Ha azonban nem kötelezi el magát…

– Úgy véled, hercegnő – mondta a tleilaxi –, hogy Edric túlzott befolyással bír az összeesküvésünkben?

– Említettem már – közölte a navigátor –, hogy alávetem magam e tanács legészszerűbb döntéseinek.

– De ki határozza meg, mik a legészszerűbb döntések? – kérdezte Scytale.

– Azt akarod, hogy a hercegnő hátat fordítson nekünk? – kérdezett vissza Edric.

– Csupán azt akarja, hogy legyen valódi az elköteleződése – vetette közbe a Tisztelendő Anya. – Trükközésnek nincs helye köztünk.

Scytale látta, hogy Irulan töprengő testtartást vesz fel, kezét ruhaujjába rejti. Most gondolja végig a csalétket, amit Edric vetett elé: egy uralkodódinasztia ősanyja lehet! Azon is tűnődhet, mit találtak ki az összeesküvők, hogy megvédjék magukat tőle. Sok mindent kell mérlegelnie.

– Scytale – szólalt meg végül. – Mondják, nektek tleilaxiaknak különös becsületkódexetek van: az áldozataitoknak mindig van egy lehetősége a menekülésre.

– Feltéve, ha megtalálják – bólintott az arctáncoltató.

– Én is áldozat vagyok? – kérdezte Irulan.

Scytale-ből kirobbant a nevetés.

A Tisztelendő Anya felhorkant.

– Hercegnő – győzködte finoman Irulant Edric –, máris közénk tartozol, ne félj ettől! Hisz Bene Gesserit-elöljáróid parancsára kémkedsz a császári ház után, nemde?

– Paul tudja, hogy jelentést teszek a tanítóimnak – felelte Irulan.

– És nem te bocsátod rendelkezésükre azokat az anyagokat, melyeket a Császárod elleni propagandához használnak fel?

Nem „Császárunk”, hanem „Császárod”, jegyezte meg Scytale. Irulan nem igazi Bene Gesserit, ha ezt nem veszi észre.

– A kérdés az, milyen hatalmat lehet felhasználni ellene – mondta az arctáncoltató, közelebb lépve Edric tartályához. – Mi, tleilaxiak úgy tartjuk, hogy a világegyetemben csupán az anyag iránti vágy állandó, és csak az energia örök. Az energia pedig tanulékony. Figyelj jól, hercegnő: az energia tanul. Ezt nevezzük hatalomnak.

– Nem győztél meg arról, hogy térdre kényszeríthetjük a Császárt – mondta Irulan.

– Még magunkat sem sikerült meggyőznünk – felelte Scytale.

– Bármerre fordulunk – suttogta Irulan –, Paul hatalmába ütközünk. Ő a Kwisatz Haderach, aki számos helyen lehet egy időben. Ő a Mahdi, akinek minden óhaja parancs a Kvizarátus misszionáriusai számára. Mentát, akinek agykapacitása meghaladja a leghatalmasabb ősi számítógépekét. Ő Muad-Dib, akinek utasítására a fremen légiók egész bolygókat irtanak ki. Hatalma lehetővé teszi, hogy lássa a jövőt. Azzal a génstruktúrával rendelkezik, melyet mi, a Bene Gesserit olyan rég…

– Tisztában vagyunk a képességeivel – vágott közbe a Tisztelendő Anya. – És tudjuk, hogy a förtelem húga, Alia is örökölte ezt a génstruktúrát. De azért mindketten emberek. Akadnak gyengeségeik is.

– És hol vannak azok az emberi gyengeségek? – tudakolta az arctáncoltató. – Vajon a dzsihád vallási oldalán keresendők? Szembefordítható volna a Császárral a Kvizarátusa? Mi a helyzet a Nagy Házak hatalmával? Mit tehet a Landsraad Nagytanácsa azon túl, hogy szóban tiltakozik ellene?

– Javaslom figyelmedbe a Kereskedő Házak Általános Fejlesztő Társaságát – jelentette ki a tartályban lebegő Edric. – Elvégre a KHAFT üzlet, az üzlet pedig arra tart, amerre a haszon.

– És persze ott a Császár anyja – vélte Scytale. – Lady Jessica tudtommal ugyan a Caladanon maradt, de változatlanul kapcsolatot tart a fiával.

– Az áruló szuka! – emelte fel hangját Mohiam. – Vághatnám le a kezem, amellyel tanítottam!

– Higgadtnak kell maradnunk az összeesküvéshez – szólt Scytale.

– Nem egyszerű összeesküvők vagyunk – helyesbített a Tisztelendő Anya.

– Valóban – értett egyet Scytale. – Energikusak vagyunk, gyorsan tanulunk. Ezért lehetünk az emberiség egyetlen reménye és megváltása. – Az abszolút meggyőzés hangszínét használta, aminél semmi sem lehet gúnyosabb egy tleilaxitól.

A mondatban rejlő finom zöngéket egyedül a Tisztelendő Anya érzékelte. – Miért? – kérdezte a tleilaxitól.

Mielőtt az arctáncoltató válaszolhatott volna, Edric megköszörülte torkát, és így szólt:

– Hagyjuk a filozofálgatást! Minden kérdést egyetlenegybe sűríthetjük: miért létezik bármi is? Minden vallási, üzleti, politikai kérdés legfőbb alapja pedig: ki fogja birtokolni a hatalmat? Szövetségek, érdekszférák, tömörülések – mind délibábokat kergetnek, ha nem a hatalomra törnek. Nem számít semmi más, ahogy erre a gondolkodó lények többsége előbb-utóbb rá is döbben.

Scytale vállat vont. Ezt kizárólag a Tisztelendő Anya kedvéért tette. Edric megválaszolta helyette a kérdést. A bölcselkedő bolond volt az összeesküvők legnagyobb gyengéje. Hogy Mohiam felfogja mindezt, a tleilaxi így szólt: – Ha az ember figyel a tanárra, óhatatlanul okulni fog.

A Tisztelendő Anya lassan bólintott.

– Hercegnő – mondta Edric –, dönts! A sors eszközéül rendeltettél, a lehető leg...

– A bókjaidat tartogasd azoknak, akiket meghathatsz velük – vágott közbe Irulan. – Korábban egy kísértetet említettél, egy árnyat, amellyel megtörhetjük a Császárt. Magyarázd meg!

– Az Atreides magát fogja elpusztítani! – fakadt ki Edric.

– Ne beszélj rébuszokban! – csattant fel Irulan. – Miféle kísértetről beszélsz?

– Egy merőben szokatlan kísértetről – mondta Edric. – Teste és neve is van. A test a híres kardmesteré, aki Duncan Idahóként ismert. A név…

– Idaho halott – közölte Irulan. – Paul gyakran kesergett miatta a jelenlétemben. Látta elesni az atyám sardaukarjaival vívott harcban.

– Atyád sardaukarjai – mondta Edric –, még legyőzve is, bölcsek voltak. Tegyük fel, hogy egy különösképp eszes sardaukar parancsnok felismerte az áldozatok között a neves kardmestert. Mit tehetett? A test és az elme felhalmozott tudása még felhasználható, ha valaki gyorsan cselekszik.

– A tleilaxi ghola – suttogta Irulan, Scytale felé pillantva.

Látva érdeklődését, Scytale kihasználta arctáncoltató képességét: alakok olvadtak egymásba, mozgott, formálódott az eleven szövet. Karcsú férfi állt most a hercegnő előtt. Arca kerekded maradt, azonban határozottabb és kissé lapított vonásokkal. A széles járomcsont felett áthatóan ragyogott a szeme. Haja fekete volt és kócos.

– Épp így néz ki a ghola – Edric a tleilaxira mutatott.

– Vagy egy másik arctáncoltató? – tudakolta Irulan.

– Szó sincs róla – mondta Edric. – Egy arctáncoltatót a leleplezés veszélye fenyegeti, ha túl sokáig megfigyelik. Nem. Tegyük fel, hogy a mi eszes sardaukar parancsnokunk megóvta Idaho holttestét az axolotl tartályok számara. Miért ne? Elvégre ez a test rendelkezett a történelem egyik legkiválóbb kardmesterének izmaival és idegeivel, aki az Atreidesek tanácsadója, lángeszű hadvezér volt. Milyen pazarlás lenne veszni hagyni ezt a kiképzést és képességeket! Hisz ha sikerül visszahozni az életbe, a sardaukarok oktatója is lehetne!

– Egy szót sem hallottam erről, pedig apám bizalmasai közé tartoztam – jegyezte meg Irulan.

– Ó, de hát apádat legyőzték, nem sokkal később pedig eladtak téged az új Császárnak – mondta Edric.

– Feltámasztották? – követelőzött a hercegnő.

Edric őrjítő elégedettséggel folytatta: – Tegyük fel, hogy a mi bölcs sardaukar parancsnokunk, aki tudta, hogy nincs vesztegetni való ideje, nyomban a Bene Tleilaxra küldte Idaho tartósított testét. Tegyük fel továbbá, hogy a parancsnok és emberei maguk is odavesztek, mielőtt megvihették volna az információt apádnak – aki amúgy sem látta volna hasznát ennek. Marad a fizikai tény, egy darab hús, amit a tleilaxiaknak küldtek. Természetesen csak egy módon továbbíthatták: egy csillagbárka fedélzetén. Mi, Liga-tagok persze rakományunk minden egyes tételét ismerjük. Mikor erről tudomást szereztünk, nem az lett volna a legbölcsebb, ha megvásároljuk mint ideális ajándékot az új Császárnak?

– Tehát valóban megtörtént – mondta Irulan.

Scytale, aki visszanyerte már korábbi alakját, megszólalt:

– Mint azt bőbeszédű barátunk sejteni engedte, megtettük.

– És mire kondicionáltátok Idahót? – kérdezte Irulan.

– Idaho? – visszhangozta Edric a tleilaxira nézve. – Tudod te, ki az az Idaho, Scytale?

– Egy Hayt nevű lényt adtunk el nektek – mondta az arctáncoltató.

– Ó persze... Hayt – mormolta Edric. – Miért adtátok el nekünk?

– Mert valaha mi is megpróbálkoztunk a saját Kwisatz Haderachunk létrehozásával – felelte Scytale.

A Tisztelendő Anya felkapta vén fejét és rámeredt.

– Ezt mostanáig nem említettétek! – fakadt ki vádlón.

– Nem kérdeztétek – közölte Scytale.

– És mire jutottatok a Kwisatz Haderachotokkal? – tudakolta Irulan.

– Egy lény, aki egész életét személyisége egyetlen aspektusának kiteljesítésével töltötte, inkább választja a halált, mint hogy önnön cáfolatává váljon – mondta a tleilaxi.

– Ezt nem értem – ismerte be Edric.

– Öngyilkos lett – morogta a Tisztelendő Anya.

– Figyelj jól, Tisztelendő Anya – emelte fel hangját Scytale, közben azt sugallta: Nem vagy vonzó, nem is voltál, és nem is lehetsz.

Várta, hogy szavai kifejtsék hatásukat. Mohiamnak nem szabad félreértenie Scytale szándékait. A kezdeti haragon át végül el kell jutnia a felismerésig, hogy amit a tleilaxi mondott, csupán vádaskodás, hisz ismeri a Nővérek szigorú nemesítési elvárásait. Az elhangzottak mégis súlyos sértést jelentettek, ami felettébb idegen egy tleilaxitól.

Edric mirabashabékítéssel igyekezett elsimítani a dolgot.

– Azt mondtad, Scytale, hogy azért adtátok el nekünk Haytet, mert a miénkkel megegyező célra akartátok felhasználni.

– Mindaddig hallgatni fogsz, Edric, míg engedélyt nem adok, hogy beszélj! – jelentette ki Scytale. Mielőtt a Liga-tag ellenkezhetett volna, a Tisztelendő Anya felcsattant:

– Elhallgass, Edric!

A navigátor feszülten visszahúzódott a tartályába.

– Személyes érzelmeink nem tartoznak a közös probléma megoldásához – mondta Scytale. – Azok csupán zavaró tényezők, hisz ami elhozott bennünket ide, az a mélységes félelmünk.

– Világos – bólintott Irulan a Tisztelendő Anyára pillantva.

– Látnotok kell, hogy védelmünk veszedelmesen korlátozott – folytatta az arctáncoltató. – A jövőbe látó nem képes arra, amit még csak nem is ért.

– Ravasz vagy, Scytale – jegyezte meg Irulan.

Nem is sejti, milyen ravasz, gondolta a tleilaxi. Ha mindennek vége, miénk lesz a Kwisatz Haderach, akivel azt teszünk, amit akarunk. Ezeknek pedig nem marad semmi.

– Miből hoztátok létre a Kwisatz Haderachotokat? – kérdezte a Tisztelendő Anya.

– Különféle alapvető esszenciákat vegyítettünk – mondta Scytale. – Az elemi jóságot az elemi gonoszsággal. A színtiszta rossz, mely csak a fájdalomban és az iszonyatban leli örömét, sok mindenre megtaníthat.

– Az öreg Harkonnen báró, Császárunk nagyapja, tleilaxi kreálmány volt? – érdeklődött Irulan.

– Nem – rázta meg a fejét Scytale. – A természet olykor a mieinkhez mérhető veszedelmet hoz létre. Mi szeretjük kézben tartani alkotásainkat, hogy tanulmányozhassuk őket.

– Engem nem lehet csak így háttérbe szorítani és lehordani! – tiltakozott Edric. – Hisz én vagyok, aki elrejti ezt a találkozót a…

– Látjátok? – kérdezte Scytale. – Kinek a döntései védelmeznek minket? És milyen döntések?

– Arról kellene beszélnünk, miképp adjuk át Haytet a Császárnak – erősködött Edric. – Úgy tájékoztattak, Hayt azt az erkölcsöt képviseli, melyet az Atreides a szülőbolygóján tanult. Hayt segítheti majd a Császárt erkölcse gazdagításában, és megmutathatja az élet és a vallás jó és rossz oldalát.

Scytale elmosolyodott, végignézett a társain. Mind a vártnak megfelelően viselkedtek. Az öreg Tisztelendő Anya szablyaként forgatta érzelmeit. Irulant alaposan felkészítették a feladatra, melynek végrehajtása során kudarcot vallott – a Bene Gesserit elhibázott teremtménye. Edric bűvész, nem több, de nem is kevesebb: elrejthetett és zavart okozhatott. Most sértődötten hallgatott, miközben a többiek ügyet sem vetettek rá.

– Jól értem, ennek a Haytnek kell megmérgeznie Paul elméjét? – tudakolta Irulan.

– Voltaképp erről van szó – bólintott Scytale.

– És mi lesz a Kvizarátussal? – érdeklődött a hercegnő.

– Az irigység könnyen gyűlöletté változtatható, csupán apró érzelmi eltolódásra van szükség – közölte az arctáncoltató.

– Hát a KHAFT? – folytatta Irulan.

– A haszon hajtja majd őket – ígérte Scytale.

– És a többi hatalmi csoportosulás?

– Elég a kormány rangjára emelkednünk – jött a válasz. – Az erőtlenebbeket az erkölcs és a haladás nevében bekebelezzük. Az ellenzékünket saját ellentéteik pusztítják majd el.

– Aliát is?

– Hayt többcélú ghola – felelte Scytale. – A Császár húga abban a korban van, mikor egy ilyen feladatra tervezett férfi könnyen a hatalmába kerítheti. Vonzónak találja majd mint férfit és mint Mentátot egyaránt.

Mohiam öreg szeme elkerekedett az ámulattól.

– A ghola egy Mentát? Ez nagyon veszedelmes lépés!

– Hogy pontosan dolgozhasson – szólt Irulan –, a Mentátnak pontos adatokra van szüksége. Mi lesz, ha Paul arról kérdezi, mi volt a célunk az ajándékkal?

– Hayt megmondja az igazat – válaszolt Scytale. – Nem számít.

– Tehát nyitva hagysz egy kaput Paulnak, hogy megmenekülhessen – állapította meg Irulan.

– Egy Mentát! – suttogta Mohiam.

Scytale a vén Tisztelendő Anyára nézett. Látta, hogyan ül ki arcára a régi gyűlölet. A Butleri Dzsihád óta, mióta a „gondolkodó gépeket” kisöpörték az ismert világmindenségből, minden számítógép bizalmatlanságot keltett. És ez még az eleven számítógépekre is átragadt.

– Nem tetszik a mosolyod – szólt hirtelen igazmondó hangon Mohiam, és haragosan a tleilaxira meredt.

Scytale hasonlóképpen válaszolt:

– Még kevésbé tetszene, amit gondolok. Mégis együtt kell működnünk. Ezt mind beláttuk. – A Liga-tagra sandított. – Nem igaz, Edric?

– Fájdalmasak a leckéid – válaszolt a navigátor. – Úgy vélem, azt akartad a tudomásomra hozni, hogy nem szegülhetek szembe összeesküvő társaim döntésével.

– Látjátok? Tanítható – szólt Scytale.

– Pár dolgot én is látok – sziszegte Edric. – Az Atreidesé a fűszermonopólium. Fűszer nélkül nem láthatom a jövőt. A Bene Gesseritek elveszítik igazmondó képességüket. Vannak készleteink, de végesek. A melanzs komoly ütőkártya.

– Civilizációnknak több ütőkártyája is van – mondta Scytale. – A kereslet és kínálat törvénye nem érvényesül mindig.

– Azt hiszed, megszerezheted a titkát a saját, vad fremenekkel őrzött bolygójáról! – zihálta Mohiam.

– A fremenek békések, műveltek és közömbösek – ellenkezett Scytale. – Nem vadak. Arra nevelték őket, hogy higgyenek, ne tudjanak. A hit pedig manipulálható. Csak a tudás veszedelmes.

– De nekem ugye marad valami, amivel egy uralkodói dinasztia ősanyja lehetek? – tudakolta Irulan.

Mindannyian kiérezték szavaiból az elszánást, de csak Edric mosolyodott el.

– Valami marad – mondta Scytale. – Valami.

– Ez az Atreides uralmának végét jelenti – állapította meg a navigátor.

– Nálad rosszabb jósok is jövendölték már ugyanezt – közölte a tleilaxi. – Számukra, ahogy a fremenek mondják, mindez mektub al mellah.

– Sóval írott szó – fordította Irulan.

Miközben beszélt, Scytale hirtelen rádöbbent, mit tartogatott számára a Bene Gesserit: egy szép és intelligens nőt, aki sosem lesz az övé. Na sebaj, gondolta. Egyszer talán lemásolom még másvalaki számára.

Minden civilizációnak szembe kell néznie azzal a tudattalan erővel, mely a társadalom majd minden tudatos törekvésének gátjává, árulójává vagy érvénytelenítőjévé válhat.

TLEILAXI BÖLCSELET (NEM BIZONYÍTOTT)

Paul az ágy szélén ült, és nekikészült, hogy megszabaduljon cirkoruhája csizmájától. A lábbeli a ruha működését biztosító sarokpumpa kenőanyagának savanyú szagát árasztotta. Későre járt. Meghosszabbította éjszakai sétáját, aggodalmat okozva ezzel szeretteinek. A séták bevallottan veszélyesek voltak, ám az ilyen veszélyt jó előre felismerte és elkerülte. Volt valami lebilincselő és vonzó abban, hogy sötétedés után álruhában járja Arrakeen utcáit.

A szoba sarkában lebegő egyetlen parázsgömb alá hajította csizmáit, és nekiesett a cirkoruha csatjainak. Az istenekre, mennyire fáradt volt! Ez a kimerültség lelassította az izmait, de a feje tiszta maradt. A mindennapi élet apró-cseprő dolgai irigységgel töltötték el. Mindabban, ami az Erőd falain kívül történt, a Császárnak nem lehetett része. Viszont feltűnés nélkül járni az utcákat, micsoda kiváltság! Meditáló zarándokok mellett elhaladni, hallani, hogyan átkoz egy boltost egy fremen: „Nyirkos a tenyered!”

Paul elmosolyodott, és lehántotta magáról a cirkoruhát.

Ott állt pőrén, világa minden rezdülésére érzékenyen. Dűne az ellentétek világa lett: ostromlott bolygó, mégis óriási hatalom központja. A hatalom természetéből következik, hogy ostrom alatt kell állnia, fogalmazta meg magában. Lepillantott a zöld szőnyegre, talpa alatt érezte durva mintázatát.

Az utcákon bokáig állt a homok, melyet a stratusszél fújt a Pajzsfal felől. A tapodó lábak finom, fullasztó porrá őrölték, ami eltömte a cirkoruhák szűrőit. Még most is érezte a por szagát, noha az Erőd bejáratánál alaposan letisztogatta öltözékét. A szag sivatagi emlékekkel volt tele.

Más idők… Más veszedelmek.

Azokhoz képest, melyek valaha leselkedtek rá, magányos sétáinak veszélyei minimálisnak tűntek. A cirkoruha felöltésével azonban a sivatagot is magára öltötte. A ruha, melynek funkciója testnedveinek visszatartása volt, a szövevényes utakra terelte a gondolatait, mozdulatai pedig sivatagi módon rögzültek. Vad fremenné vált. A cirkoruha több volt álöltözetnél – elidegenítette városi énjétől. Mikor felöltötte, maga mögött hagyta a biztonságot és feléledtek benne az erőszak régi módszerei. A zarándokok, a városbeliek lesütött szemmel kerülték ki. A vadakat óvatosan békén hagyták. Ha a sivatag mutatott valamiféle arcot a városi polgároknak, az fremen arc volt, melyet a cirkoruha száj-orr szűrője takart.

Igazában csak egyvalamivel kellett számolnia: hogy saját sziecsének egy tagja a járásáról, a szagáról vagy a pillantásáról esetleg felismeri. Csekély volt a valószínűsége, hogy ellenségbe botlik.